STEPHEN KING:

ŽHÁŘKA

Copyright © 1980, 1981 by Stephen King

Original English title: FIRESTARTER

All rights reserved

Published by agreement with the author

and the author’s agents, The Lotts Agency, Ltd.

Translation © Ivan Němeček, 2008

Cover art © Robin Brichta, 2016

Copyright © for Czech edition by Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2016

Všechna práva vyhrazena

ISBN 978-80-7306-835-6

Památce Shirley Jacksonové,

která nikdy nemusela zvýšit hlas.

Strašidelný dům na kopci

Loterie

Vždycky jsme bydleli na zámku

Sluneční hodiny

Spalovat bylo rozkoší

Ray Bradbury:

451° Fahrenheita

New York/Albany

1

„Tati, já jsem unavená,“ řeklo rozmrzele děvčátko v červených kalhotách a zelené halence. „Nemůžeme se na chvíli zastavit?“

„Ještě ne, miláčku.“

Byl to urostlý ramenatý muž v obnošeném manšestrovém saku a volných hnědých keprových kalhotách. S holčičkou se drželi za ruce a téměř běželi po Třetí Avenue v New York City. Muž se ohlédl a ten zelený vůz tam stále byl a popojížděl v pravém pruhu.

„Prosím tě, tati. Prosím.“

Podíval se na ni a všiml si, jak je bledá. Pod očima měla tmavé kruhy. Vzal ji na ruku, ale nevěděl, jak dlouho to vydrží. Byl také unavený a Charlie už nebyla nejlehčí.

Bylo půl šesté odpoledne a Třetí Avenue byla ucpaná. Přecházeli poslední Šedesáté ulice, tmavé a méně zalidněné… ale toho se právě bál.

Vrazili do dámy s vozíkem plným potravin. „Dávejte pozor,“ řekla a vzápětí ji pohltil dav.

Muže začínala bolet ruka, a tak si Charlie přehodil na druhou. Znovu se ohlédl a zelené auto tam bylo pořád, krokem je sledovalo asi o půl bloku za nimi.

Co mám dělat?

Na to si neuměl odpovědět. Byl unavený, měl strach a těžko se mu přemýšlelo. Nebyl na tom nejlíp a ti parchanti to zřejmě věděli. Toužil si sednout na špinavý obrubník a vyplakat se z pocitu marnosti a strachu. Jenže to není řešení. Je dospělý a musí přemýšlet za oba.

Co máme dělat?

Jsou bez peněz. To může být ten největší problém, kromě těch chlapů v zeleném autě. Bez peněz nemůžete v New Yorku nic. Lidé bez peněz v New Yorku zmizí; propadnou se do země a nikdo už je nespatří.

Znovu se ohlédl. Zelený vůz se trochu přiblížil. Záda a ruce se mu potily stále víc. Kdyby toho věděli tolik, kolik si myslel – kdyby věděli, jak malý nátlak by jim na něj stačil – asi by se ho pokusili sebrat hned teď. Ti lidé kolem by si toho ani nevšimli. V New Yorku se naučíte být slepí, pokud se to netýká zrovna vás. Prověřují si mě? přemýšlel Andy zoufale. Pokud ano, tak to vědí a všechno je marné. A pokud už mě mají prověřeného, vědí, jak se zachovám. Když měl Andy peníze, ty podivné události na chvíli ustaly. Ty, které je zajímaly.

Jdi dál.

Jasně, šéfe. Rozkaz, šéfe. Kam?

V poledne zapadl do banky, protože ho varoval jeho radar – měl zvláštní tušení, že se znovu přibližují. V bance byly peníze, s nimiž by s Charlie dokázali utéct, kdyby museli. Jenže Andrew McGee už v newyorské Spojené chemické bance neměl ani osobní, ani firemní účet, ani žádné úspory. Všechny se jaksi rozplynuly a Andrew v tom okamžiku věděl, že se ti lidé skutečně chystají udeřit. Je možné, že od té doby uplynulo jen pět a půl hodiny?

Třeba v něm ještě něco zůstalo. Jen maličko. Naposled to udělal před týdnem – tomu chlápkovi, co uvažoval o sebevraždě. Přišel na pravidelný čtvrteční kurz budování sebedůvěry a s naprostým klidem začal vyprávět o tom, jak spáchal sebevraždu Hemingway. Když vycházeli, Andy ho nenuceně objal kolem ramen a ponoukl ho. Teď hořce přemýšlel o tom, jestli to stálo za to, protože na to mohli s Charlie doplatit. Téměř doufal, že ozvěna –

Ale ne. Zhnuseně tu myšlenku zapudil. Něco takového by přece nepřál nikomu.

Modlil se, aby v sobě ještě našel zbyteček síly. Nic víc nechci, Bože, jen trošičku té síly. Abychom se s Charlie dostali z téhle bryndy.

Bože, vždyť za to zaplatím. Další měsíc budu nepoužitelný jako vyhořelé rádio. Možná šest neděl. A možná budu úplně mrtvý a ten vyčerpaný mozek mi vyteče z uší. Co bude potom s Charlie?

Blížili se ke křižovatce se Sedmdesátou ulicí a na semaforu jim naskočila červená. Příčně proudila auta a na rohu se hromadil dav chodců. A Andy náhle věděl, že právě na tuhle chvíli ti chlapi v zeleném autě čekali. Samozřejmě se budou snažit dostat je živé, pokud to půjde, ale kdyby byly nějaké potíže… no, zřejmě mají své pokyny i ohledně Charlie.

Třeba nás ani nechtějí nechat naživu. Nebo se jen rozhodli udržet status quo. Co uděláte s chybnou rovnicí? Smažete ji z tabule.

Nůž v zádech, pistole s tlumičem, možná i něco tajuplnějšího – kapička vzácného jedu na špičce jehly injekční stříkačky. Smrt v křečích na rohu Třetí a Sedmdesáté. Pane, ten člověk asi dostal infarkt.

Bude to muset zkusit. Nic jiného mu nezbývá. Došli na roh k čekajícím chodcům. Červená byla nekonečná. Ohlédl se. Zelený vůz zastavil. Oboje dveře na pravé straně se otevřely a na chodník vystoupili dva muži. Byli mladí a hladce oholení. A vypadali podstatně odpočatěji než Andy McGee.

Začal se prodírat davem chodců a pohledem úporně pátral po volném taxíku.

„Člověče –“

„Proboha, chlape!“

„Prosím vás, pane, vždyť mi zašlápnete psa –“

„Promiňte… promiňte…“ omlouval se Andy zoufale. Hledal taxík. Žádný tam nebyl. V jinou dobu by jich tu bylo plno. Cítil, jak se k nim blíží muži ze zeleného vozu, jak se chystají položit jemu i Charlie ruce na ramena a odvézt je bůhvíkam, do Dílny, na nějaké neznámé místo, nebo udělat něco ještě horšího –

Charlie mu položila hlavu na rameno a zívla.

Andy uviděl prázdný taxík.

„Taxi! Taxi!“ zavolal a divoce zamával volnou rukou.

Dva muži za ním nechali předstírání a rozběhli se.

Taxík zajel k chodníku.

„Stůjte,“ zařval jeden z mužů. „Policie! Policie!“

Vzadu v davu čekajících chodců vykřikla nějaká žena a lidé se začali rozestupovat.

Andy otevřel dveře taxíku, položil Charlie na sedadlo a naskočil za ní. „Na La Guardia, a šlápněte na to!“

„Stůjte! Policie!“

Taxikář se ohlédl za hlasem a Andy ho ponoukl – velice jemně. Bolest mu jako dýka projela středem čela a vzápětí odešla, ale neodezněla, asi jako když se probudíte s přeleželým krkem.

„Myslím, že jdou po tom černochovi v kostkované čepici,“ řekl Andy taxikáři.

„Jasně,“ přisvědčil řidič a poklidně se rozjel na východ k Sedmdesátým ulicím.

Andy se ohlédl. Oba muži stáli osaměle na chodníku. Ostatní chodci s nimi nechtěli nic mít. Jeden z mužů si odepnul z opasku vysílačku a začal do ní mluvit. A pak zmizeli. „Co udělal ten černoch?“ zeptal se taxikář. „Myslíte, že přepadl obchod s chlastem nebo tak?“

„Nevím,“ odpověděl Andy a snažil se vymyslet, jak dál, jak z toho taxikáře dostat co nejvíc s co nejmenším úsilím. Všimli si poznávací značky taxíku? Musí počítat s tím, že všimli. Ale nepůjdou za městskými ani státními policajty. Budou překvapení a budou chvíli tápat.

„Mezi černejma je to v tomhle městě samej feťák,“ poznamenal řidič, „to je jednou jasný.“

Charlie se chystala spát. Andy si svlékl manšestrové sako, složil je a podložil jí hlavu. Ucítil nepatrnou naději. Jestli to sehraje dobře, mohlo by to vyjít. Štěstěna mu seslala snadnou kořist. Taxikář byl typ, o němž si Andy myslel (bez jakýchkoli předsudků), že se dá lehce ponouknout: byl bílý (s Orientálci je to z nějakého důvodu těžší), poměrně mladý (se starými lidmi to skoro nejde) a průměrně inteligentní (chytří lidé se ponoukají snadno, hlupáci hůř a mentálně retardovaní vůbec nereagují).

„Rozmyslel jsem si to,“ řekl Andy. „Odvezte nás do Albany, prosím.“

„Kam?“ Řidič udiveně zíral do zpětného zrcátka. „Člověče, copak můžu jet až do Albany? Vy jste se zbláznil.“

Andy vytáhl peněženku, v níž měl jedinou dolarovou bankovku. Děkoval bohu, že tohle nebyl taxík s neprůstřelnou přepážkou, kde byl s řidičem možný kontakt jen úzkou škvírkou na peníze. V přímém kontaktu bylo snazší ho ponouknout. Nebyl schopen posoudit, jestli je to psychologická záležitost nebo ne, ale to v tu chvíli nebylo důležité.

„Když mě s dcerou odvezete do Albany, dám vám pětistovku,“ slíbil klidně. „Tak co?“

„Jéžišmarjá, pane –“

Andy mu vložil bankovku do ruky, a když se na ni taxikář podíval, ponoukl ho… a ponoukl ho silně. V prvních chvíli si zděšeně myslel, že to nevyjde, že už v něm vůbec nic nezůstalo, že se dostal na samé dno, když toho taxikáře přesvědčil, že vidí neexistujícího černocha v kostkované čepici.

A pak se dostavil ten pocit, jako vždy provázený bodavou bolestí. V témže okamžiku mu ztěžkl žaludek a střeva se mu bolestivě zauzlila. Nejistou rukou si sáhl na tvář a nevěděl, jestli bude zvracet… nebo umře. V tom okamžiku chtěl umřít, jako vždycky, když to přehnal – využij to, ale nezneužij – prolétlo mu hlavou heslo, které kdysi říkal nějaký diskžokej na rozloučenou – ať už to „to“ bylo cokoli. Kdyby mu v tu chvíli někdo vložil do ruky zbraň –

Podíval se jedním okem na Charlie. Charlie spala, Charlie věřila, že je z téhle bryndy dostane, jako je dostal ze všech ostatních, Charlie věřila, že až se vzbudí, on u ní bude. Ano, dostal je z každé bryndy, jenže ona to byla stále stejná brynda, stále stejná odporná brynda, a oni nedělali nic jiného, než utíkali. Zmocnilo se ho temné zoufalství.

Ten příšerný pocit odezněl, ale bolest hlavy zůstala. A byla stále horší a horší, až mu každý tep srdce vysílal žhavou bolest i do zátylku. Jasná světla mu vháněla do bezbranných očí slzy, které se mu propalovaly do hlavy. Nosní dutiny se mu ucpaly a musel dýchat ústy. Ve spáncích mu třeštilo. Slabé zvuky vnímal jako rámus, silnější jako rachot sbíječek, a ty hlasité byly nesnesitelné. Bolest hlavy se stále stupňovala, až měl pocit, že mu drtí hlavu v inkvizitorské podmořské čepici. Za nějakých šest, osm, možná deset hodin se to vždycky srovnalo, ale tentokrát si tím nebyl jistý. Ještě nikdy neponoukal tak silně, když byl na pokraji vyčerpání. Po dobu trvání bolesti bude téměř bezmocný. Bude se o něj muset postarat Charlie. Bůh ví, že to nebude poprvé… ale zatím měli štěstí. Kolikrát můžete mít takové štěstí?

„Pane, já nevím –“

Taxikář se zjevně bál opletaček se zákonem.

„Ta dohoda platí, jen pokud to neřeknete tady mé dcerce,“ řekl Andy. „Teď jsem ji měl čtrnáct dní u sebe, zítra ráno ji musím vrátit matce.“

„Střídavá péče, to znám,“ pokýval hlavou taxikář.

„Víte, měli jsme letět.“

„Do Albany? Na Ozark, ne?“

„Ano. Jenže já se k smrti bojím lítat. Vím, že je to směšné, ale je to tak. Obvykle ji zpátky vozím, ale tentokrát si moje bývalá postavila hlavu a… tak nevím.“ A Andy skutečně nevěděl. Tu historku si vycucal z prstu a teď nevěděl, jak dál. To byl následek naprostého vyčerpání.

„Tak já vás vyhodím v Albany na starým letišti, aby si maminka myslela, že jste přiletěli, ne?“

„Dobře.“ Hlava mu třeštila.

„Aby věděla, že nejste žádnej připosránek, ne?“

„Jistě.“ Připosránek? No dobře. Bolest byla téměř nesnesitelná.

„Pětikilo, abyste nemusel letět,“ přemítal taxikář.

„Mně to stojí za to,“ a Andy velice tiše dodal: „A vám by se to taky mělo vyplatit.“

„Hele,“ řekl řidič zasněně, „pětikilo já nikdy neodmítnu, to je jednou jasný.“

„Tak dobře.“ Andy se znovu opřel. Taxikář byl spokojený. O Andyho nedopečené historce nepřemýšlel. Nepřemýšlel o tom, proč je sedmiletá holčička čtrnáct dní u svého otce, když je polovina října a běží škola. Nepřemýšlel o tom, proč nemají skoro žádná zavazadla. Nepřemýšlel o ničem. Byl ponouknutý.

Jenže Andy za to tvrdě platil.

Sáhl Charlie na nohu. Usnula rychle. Byli na cestě celé odpoledne – od chvíle, kdy ji Andy vyzvedl ze školy s nějakou nejapnou omluvou… babička je velice nemocná… volala k nám domů… omlouvám se, že takhle uprostřed vyučování… A za tím obrovská úleva. Strašně se bál, že nahlédne do druhé třídy, kterou učila paní Mishkinová, a Charlieino místo bude prázdné, na lavici budou jen úhledně vyrovnané učebnice: Ne, pane McGee… odešla asi před dvěma hodinami s vašimi přáteli… měli od vás napsaný lístek… byli jste snad domluveni… Vrátily se mu vzpomínky na Vicky, na ten den, kdy se ho zmocnila hrůza z prázdného domu. Na to, jak se horečnatě honil za Charlie. Jednou už ji dostali.

Jenže Charlie tam byla. O kolik je předešel tentokrát? O půl hodiny? O čtvrt? O méně? Nerad na to myslel. Dali si pozdní oběd U Nathana a zbytek odpoledne jen tak cestovali – teď už si Andy mohl přiznat, že podlehl naprosté panice – jezdili metrem, autobusy, ale většinou chodili. A teď už z toho byla Charlie utahaná.

Věnoval jí dlouhý láskyplný pohled. Měla nádherné světlé vlasy k ramenům a ve spánku z ní vyzařovala poklidná krása. Tolik se podobala Vicky, že to až bolelo. Andy zavřel oči.

Na předním sedadle se taxikář udiveně díval na pětisetdolarovou bankovku, kterou mu ten člověk dal. Zastrčil si ji do zvláštní taštičky na opasku, kam si ukládal všechny tuzéry. Nepřipadalo mu nijak divné, že ten chlápek vzadu chodil po New Yorku s malou holkou a pětistovkou v kapse. Nepřemýšlel o tom, jak tuhle cestu vysvětlí dispečerovi. Myslel jen na to, jak překvapená bude jeho přítelkyně Glyn. Pořád mu říká, jaká je taxikařina bezútěšná a nudná. No, Glynis, počkej, až uvidíš tu bezútěšnou a nudnou pětistovku.

Andy seděl se zvrácenou hlavou a zavřenýma očima. Bolest přicházela, přicházela neúprosně jako černý kůň bez jezdce v čele pohřebního průvodu. Ve spáncích mu zazníval dupot jeho kopyt: dup… dup… dup.

Na útěku. On a Charlie. Bylo mu čtyřiatřicet a do loňského roku učil angličtinu na Harrisonské státní univerzitě v Ohiu. Harrison byl ospalé univerzitní městečko. Starý dobrý Harrison, skutečné srdce amerického vnitrozemí. Starý dobrý Andrew McGee, příjemný a bezúhonný muž. Jak zněla ta hádanka? Proč je farmář pilířem společnosti? Protože pořád trčí na poli.

Dup, dup, dup, černý kůň bez jezdce s krhavýma očima prochází chodbami jeho mysli, okovaná kopyta se zarývají do šedých hrudek mozkové tkáně a zanechávají po sobě otisky, které se plní záhadnými půlměsíci krve.

S tím taxikářem to byla hračka, jistě. Byl to dobrák.

Dřímal a ve snu viděl Charlie. Ta se proměnila ve Vicky.

Andy McGee a jeho žena, krásná Vicky. Vytrhali jí nehty, jeden po druhém. On si to aspoň myslel. Palec, ukazovák, prostředník, prsteník. Pak: Dost. Budu mluvit. Řeknu vám všechno, co chcete vědět. Jen už mě přestaňte trápit. Prosím vás. A tak jim to řekla. A potom… možná došlo k nehodě… a jeho žena zemřela. Některé věci nás oba přesahují a některé věci přesahují nás všechny.

Kupříkladu Dílna.

Dup, dup, dup. Černý kůň bez jezdce přichází, přichází a přichází: ejhle, černý kůň.

Andy spal.

A vzpomínal.

2

Ten pokus vedl doktor Wanless. Byl tlustý a připlešatělý a měl přinejmenším jeden podivný zvyk.

„Všem dvanácti mladým dámám a pánům tady dáme injekci,“ přednášel a do popelníku před sebou drobil cigaretu. Růžovými prstíky škubal tenký cigaretový papírek, z něhož se sypaly drobečky zlatohnědého tabáku. „V šesti bude jen voda. Do dalších šesti přidáme nepatrné množství chemické látky, které říkáme P-6. Její přesné složení je tajné, ale v podstatě se jedná o hypnotikum a mírný halucinogen. Při testu budeme postupovat tak, že ani vy, ani my nebudeme při podávání dávky vědět, kdo dostal neškodný roztok a kdo testovanou látku. Osmačtyřicet hodin po injekci vás všech dvanáct budeme pečlivě sledovat. Nějaké otázky?“

Padlo několik otázek, většinou na složení testované látky – slovo tajné působilo na studenty, jako když nasadíte psy na stopu uprchlého trestance. Wanless se odpovědi na tyto otázky poměrně obratně vyhýbal. Na to, co dvaadvacetiletého Andyho zajímalo nejvíc, se však nezeptal nikdo. Uvažoval, že v téměř prázdné posluchárně budovy, kde sídlila katedra psychologie a sociologie, zdvihne ruku a zeptá se: „Proč takhle ničíte tak dobré cigarety?“ Ale třeba je lepší se neptat. Třeba je lepší popustit uzdu představivosti, než tahle otravná záležitost skončí. Snažil se přestat kouřit. Orální typy cigarety kouří, anální drtí. (Při téhle úvaze se Andy usmál a maskoval to rukou.) Wanlessův bratr zemřel na rakovinu plic a doktor si symbolicky vybíjel vztek na tabákovém průmyslu. Nebo měl prostě jen takový výstřední tik, jakým se univerzitní profesoři spíše chlubí, než aby ho potlačovali. Andy měl ve druhém ročníku na Harrisonu profesora angličtiny (ten chlap už ohleduplně odešel do důchodu), který si celou přednášku o Williamu Deanu Howellsovi a vzestupu realismu neustále očichával kravatu.

„Pokud nemáte další otázky, poprosil bych vás o vyplnění těchto formulářů. Očekávám, že se uvidíme příští úterý přesně v devět hodin.“ Dva asistenti rozdali fotokopie s pětadvaceti absurdními otázkami, na které se mělo odpovědět ano nebo ne. Podrobil (a) jste se někdy psychiatrickému vyšetření? – č. 8. Myslíte si, že jste měl (a) skutečný paranormální zážitek? – č. 14. Zkusil (a) jste někdy halucinogenní drogu? – č. 18. Na tuhle Andy po krátkém zaváhání odpověděl „ne“ a pomyslel si Kdo ji v tomhle bouřlivém roce 1969 nezkusil?

Na tenhle pokus ho nasměroval Quincey Tremont, jeho spolubydlící na koleji. Quincey věděl, že Andyho finanční situace není zrovna růžová. Byl květen a Andy byl v posledním ročníku. Měl absolvovat jako čtyřicátý z pěti set šesti studentů svého ročníku, mezi angličtináři dokonce jako třetí. Jenže za to si brambory nekoupí, jak říkal Quinceymu, který měl psychologii jako hlavní obor. Na začátku podzimního semestru si Andy přivydělával jako pomvěd, což mu společně se stipendiem a studentskou půjčkou stačilo na stravu a náklady spojené se studiem na Harrisonu. Jenže to bylo na podzim a teď byla letní přestávka. Přivydělat si mohl jen zodpovědnou prestižní prací pumpaře na nočních směnách u Arca.

„Co bys řekl na rychlý dvě kila?“ zeptal se ho Quincey.

Andy si odhrnul z čela pramen černých vlasů a usmál se. „Na kterým pánským záchodě si mám otevřít živnost?“

„Ne, jde o psychologickej pokus. Ale bacha, vede ho Šílenej doktor.“

„Kdože?“

„Wanless, starej šaman z katedry psychologie.“

„Proč se mu říká Šílenej doktor?“

„Protože je to lotr a stoupenec Skinnera. Behaviorista. A behavioristy dneska nikdo v lásce moc nemá.“

„Aha,“ Andy vypadal zmateně.

„A taky nosí tlustý brejle bez obrouček, takže se podobá doktoru Kyklopovi, co zmenšoval ty vědce. Viděls ten film?“

Andy, který v noci pilně sledoval staré filmy, se ocitl na jistější půdě. Nebyl si však jistý, jestli se chce zúčastnit nějakého pokusu vedeného chlápkem, kterého považují za lotra a který má přezdívku Šílený doktor.

„Ale nebudou nás tam miniaturizovat, že ne?“ zeptal se.

Quincey se od srdce zasmál. „Ne, to je výhradně práce lidí, co dělaj zvláštní efekty v béčkovejch hororech,“ řekl. „Katedra psychologie testuje druhořadý halucinogeny. Spolupracuje při tom s americkou zpravodajskou službou.“

„Se CIA?“

„Ani se CIA, ani s DIA nebo s NSA. Tahle je mnohem nenápadnější. Slyšels někdy o organizaci, která se jmenuje Dílna?“

„Možná jsem něco četl v nedělní příloze nebo tak, už nevím.“

Quincey si zapálil dýmku. „Tyhle výzkumy zasahujou skoro do všeho,“ vysvětloval. „Do psychologie, chemie, fyziky, biologie – i chlapci ze sociologie si sem tam smočej zobák. Některý výzkumy subvencuje stát. Zabývaj se vším od páření mouchy tse-tse po případnou likvidaci vypáleného plutonia. Organizace typu Dílny utratí celoroční rozpočet, jen aby dostala stejnou sumu na další rok.“

„To mě strašně štve.“

„To štve každýho myslícího člověka,“ usmál se Quincey pokojně. „Ale ten vlak už je rozjetej. K čemu jsou naší zpravodajský službě druhořadý halucinogeny? Kdo ví? Já ne. Ty taky ne. Možná to nevědí ani oni sami. Ale jejich zprávy vypadaj dobře před užší komisí, která schvaluje novej rozpočet. Všude mají svý oblíbence. A na Harrisonu je to doktor Wanless z katedry psychologie.“

„Vedení univerzity to nevadí?“

„Nebuď naivní, chlapče.“ Už se mu podařilo rozdýmat dýmku ke své spokojenosti a do sešlého kolejního pokoje vyfukoval obrovské páchnoucí oblaky dýmu. Mluvil teď hlasitěji, zvučněji, buckleyovštěji. „Co je dobrý pro Wanlesse, je dobrý i pro harrisonskou katedru psychologie, která příští rok dostane samostatnou budovu – už žádný tísnění s těma týpkama z katedry sociologie. A co je dobrý pro katedru psychologie, to je dobrý i pro Harrisonskou státní univerzitu. A pro Ohio. A vůbec.“

„A není to nebezpečný?“

„Kdyby to bylo nebezpečný, nebudou to zkoušet na studentskejch dobrovolníkách,“ ujistil ho Quincey. „Kdyby měli sebemenší pochybnosti, vyzkoušejí to nejdřív na krysách a pak na trestancích. Můžeš si bejt jistej, že to, co do tebe napumpujou, už vyzkoušeli asi tak na třech stovkách lidí před tebou. A pečlivě sledovali jejich reakce.“

„Mně se nelíbí, že to dělá CIA.“

„Dílna.“

„Co je v tom za rozdíl?“ zeptal se Andy nevrle. Podíval se na Quinceyho plakát, na němž stál Richard Nixon před nějakým otlučeným autem. Usmíval se a z obou zaťatých pěstí mu vítězně trčely dva prsty ve tvaru véčka. Andy téměř nemohl uvěřit, že toho chlapa před necelým rokem zvolili prezidentem.

„Prostě jsem si myslel, že by se ti mohly hodit dvě stovky, nic víc.“

„Proč platěj tolik?“ zeptal se Andy podezíravě.

Quincey rozhodil ruce. „Andy, vždyť to platí stát, copak to nechápeš? Před dvěma roky zaplatila Dílna kolem tří set tisíc dolarů za studii o možnostech masové výroby jízdního kola, které by se dalo odpálit – a to psali v nedělních Times. Nejspíš to bylo určené pro Vietnam, ale jistě to nikdo neví. Jak říkával Fibber McGee, ‚V té době to vypadalo jako dobrá myšlenka.‘“ Quincey rychlými nervózními pohyby vyklepal dýmku. „Pro tyhle chlápky je každej univerzitní areál v Americe jako velkej obchoďák. Tady něco nakoupí, tady jen nakouknou do výlohy. Ale jestli nechceš –“

„Třeba chci. Ty do toho nejdeš?“

Quincey se usmál. Jeho otec byl majitelem řetězce mimořádně úspěšných obchodů s pánskou konfekcí v Ohiu a v Indianě. „Tak nutně ty dvě kila nepotřebuju. Navíc nesnáším injekce.“

„Chápu.“

„Hele, já ti to nevnucuju, proboha. Jen jsi vypadal, že tě to zajímá. Stejně je jen poloviční šance, že budeš v tý kontrolní skupině. Dvě kila za to, že si necháš píchnout vodu. A zdůrazňuju, že to nebude ani žádná voda z kohoutku, ale destilka.“

„Takže mi to zařídíš?“

„Chodím s holkou, co dělá pomvědku u Wanlesse,“ kývl Quincey. „Mají asi padesát žádostí, z toho většinu od řiťolezů, který si chtějí našplhat u Šílenýho doktora –“

„Byl bych rád, kdybys mu tak přestal říkat.“

„No tak teda u Wanlesse,“ zasmál se Quincey. „On už se postará, aby tyhle týpky vyškrtli. Moje holka pak zařídí, aby se tvoje žádost dostala do toho správnýho koše. A pak už to záleží jen na tobě, chlapče.“

A tak když se na nástěnce katedry psychologie objevilo oznámení o hledání dobrovolníků, podal si žádost. Za týden mu zavolala ta asistentka – Quinceyho holka, jak už Andy věděl – a položila mu pár otázek. Řekl jí, že jeho rodiče už jsou mrtví a že má krevní skupinu 0, že se ještě nikdy nezúčastnil žádného pokusu na katedře psychologie a že je se svými více než dvanácti kredity skutečně řádným studentem Harrisonu. A taky že už je mu víc než jednadvacet, takže je právně způsobilý uzavírat soukromé i veřejné smlouvy.

Týden nato dostal na kolej dopis s oznámením, že byl přijat, a s žádostí o podepsání přiloženého formuláře. Formulář prosím přineste 6. května do posluchárny č. 100 v Jason Gearneigh Hall.

A tak přišel, předal formulář, drtič cigaret Wanless odešel (skutečně se podobal tomu šílenému doktorovi z filmu Kyklop) a Andy se s dalšími jedenácti vysokoškolskými studenty pustil do vyplňování dotazníku. Má epilepsii? Ne. Jeho otec zemřel neočekávaně na infarkt, když bylo Andymu jedenáct. Matka zemřela při dopravní nehodě, když mu bylo sedmnáct – nepříjemný traumatický zážitek. Jedinou blízkou příbuznou byla matčina sestra Cora, která je na svůj věk v dobrém zdravotním stavu.

Procházel sloupec otázek a zaškrtával NE, NE, NE. ANO odpověděl pouze na otázku: Utrpěl jste někdy zlomeninu nebo vážnější výron? Pokud ANO, popište jak. Andy tam načmáral, že si zlomil levý kotník, když před dvanácti lety při baseballovém zápase Malé ligy doklouzával na druhou metu.

Znovu si pročetl své odpovědi a ukazoval si na ně hrotem propisovačky.

V tom okamžiku mu někdo poklepal na rameno a oslovil ho milý, trochu chraplavý dívčí hlas: „Můžeš mi půjčit propisovačku, až skončíš? Mně dopsala.“

„Jistě.“ Obrátil se, aby jí propisovačku podal. Hezká holka. Vysoká. Světle kaštanové vlasy, úžasně čistá pleť. Bleděmodrý svetr, krátká sukně. Hezké nohy. Bez punčoch. Neformální zhodnocení budoucí manželky.

Podal jí propisovačku a ona mu poděkovala úsměvem. Když se znovu sklonila ke svému dotazníku, ve stropním osvětlení se jí měděně zaleskly vlasy, které jí držela z čela široká bílá stuha.

Andy odnesl svůj dotazník asistentce, která seděla v přední části posluchárny. „Děkuji,“ řekla asistentka robotickým hlasem. „Posluchárna číslo 70, sobota ráno, devět nula nula. Přijďte prosím přesně.“

„Jaké je heslo?“ zašeptal Andy chraplavě.

Asistentka se zdvořile zasmála.

Andy vyšel z posluchárny a po chodbě došel k dvoukřídlým dveřím (nádvoří venku se zelenalo nadcházejícím létem, studenti bezstarostně korzovali sem a tam) a pak si vzpomněl na propisovačku. Už to chtěl nechat být, byla to jen obyčejná propisovačka za devatenáct centů, jenže ta holka byla pěkná a možná by stálo za to prohodit s ní pár slov. Nedělal si iluze ani o svém vzhledu, ani o své výmluvnosti (ani v jednom nevynikal), ani o tom, že není zadaná nebo zasnoubená, ale bylo hezky a měl dobrou náladu. Rozhodl se počkat. Aspoň se ještě jednou podívá na ty nohy.

Vyšla za tři nebo čtyři minuty a v podpaží si nesla několik sešitů a skripta. Byla skutečně hezká a Andy usoudil, že ty nohy za to čekání stály. Byly víc než pěkné, byly pozoruhodné.

„Á, tady seš,“ usmála se na něj.

„Tady jsem,“ potvrdil Andy McGee. „Co si o tom všem myslíš?“

„Já nevím,“ odpověděla. „Kamarádka říkala, že tyhle pokusy se dělají pořád – v minulém semestru se zúčastnila testu se Zenerovými a Rhineovými kartami, které zkoumají jasnovidecké schopnosti – a přestože se ukázalo, že skoro žádné nemá, dostala padesát dolarů. A tak jsem si myslela –“ Tu myšlenku dokončila pokrčením ramen. Pak pohodila hlavou a ty vlasy s měděným odstínem se jí svezly z ramen.

„Jo, já taky,“ vzal si od ní propisovačku. „Kamarádka studuje psychologii?“

„Ano, a můj přítel taky. Je v ročníku u doktora Wanlesse, takže do toho nemohl jít se mnou. Kvůli střetu zájmů nebo něčemu podobnému.“

Tak přítel. Dalo se čekat, že takováhle vysoká krasavice se světle kaštanovými vlasy bude mít přítele. Tak už to na světě chodí.

„A co ty?“ zeptala se.

„Já jsem se k tomu dostal stejně. Přes kamaráda na psychologii. Mimochodem, jmenuju se Andy. Andy McGee.“

„Vicky Tomlinsonová. Jsem z toho trochu nervózní, Andy McGee. Co když budu mít špatnej trip?“

„Snad je to něco slabšího. A i kdyby šlo o LSD, laboratorní se určitě liší od toho, co koupíš na ulici, aspoň co jsem slyšel. Jemná droga podávaná v naprostém poklidu. Nejspíš nám při tom budou pouštět Cream nebo Jefferson Airplane,“ usmál se Andy.

„Víš toho o LSD hodně?“ zeptala se a usmála se koutky úst, což se Andymu moc líbilo.

„Strašně málo,“ přiznal. „Dvakrát jsem to zkusil – jednou před dvěma lety a jednou loni. Dělalo mi to docela dobře. Vyčistil jsem si hlavu… aspoň jsem měl ten pocit. Vyplavilo mi to z ní spoustu těch starých nánosů. Ale nechtěl bych si z toho dělat zvyk. Nemám rád ten pocit, když se přestanu ovládat. Můžu tě pozvat na kolu?“

„Tak jo,“ souhlasila a společně se vydali do Unionu.

Nakonec z toho byly dvě koly a společně strávené odpoledne. Večer si dali pár piv v místní hospůdce. Ukázalo se, že se s přítelem dost rozcházejí v názorech a že Vicky moc neví, co s tím. Řekla Andymu, že přítel se chová, jako by už byli svoji; naprosto jí zakázal zúčastnit se toho Wanlessova pokusu. Právě proto se přihlásila a byla odhodlaná ho podstoupit, i když se trochu bála.

„Ten Wanless vypadá skutečně jako šílený doktor,“ kroužila po stole svou pivní sklenicí.

„Jak se ti líbil ten trik s cigaretami?“

Vicky se zasmála. „Zvláštní způsob, jak se odnaučit kouřit, co?“

Zeptal se jí, jestli se pro ni může ráno před pokusem zastavit, a ona vděčně souhlasila.

„Bude určitě lepší jít do toho s kamarádem.“ Podívala se na něj upřímnýma modrýma očima. „Víš, já se vážně trochu bojím. Georgie byl tak – já nevím, neústupný.“

„Proč? Co říkal?“

„To je právě to,“ zamyslela se Vicky. „Vlastně mi nic neřekl, až na to, že Wanlessovi nevěří. Říkal, že mu na katedře nevěří skoro nikdo, ale spousta lidí se na ty jeho testy přihlašuje, protože vede i postgraduál. Kromě toho si jsou jistí, že je zase vyškrtne.“

Andy jí přes stůl sáhl na ruku. „Stejně oba nejspíš dostaneme destilku. Bude to v pohodě. V největší pohodě.“

Jenže jak se ukázalo, v pohodě to nebylo. Vůbec.

3

albany

albanský letiště pane

pane, už jsme tu

Ruka, třese jím. Až se mu klimbá hlava. Strašná bolest – panebože! Dunivá, vystřelující bolest.

„Tak, pane, tohle je letiště.“

Andy otevřel oči. Vzápětí je znovu zavřel, když ho oslnilo bílé světlo výbojky. Vtom se ozvalo příšerné kvílivé vytí, které neustále zesilovalo. Bezděčně sebou trhl. Jako by mu někdo zarážel do uší ocelové jehly. Letadlo. Vzlétá. Rudou mlhou bolesti probleskávaly vzpomínky. Ano, doktore, teď se mi to všechno vrací.

„Pane?“ řekl taxikář znepokojeně. „Pane, co je vám?“

„Bolí mě hlava.“ Svůj hlas slyšel odněkud zdaleka, utopený v řevu tryskových motorů, který začal milosrdně slábnout.

„Kolik je hodin?“

„Skoro půlnoc. Ta cesta se strašně vlekla. Autobus vám už nepojede, to je jednou jasný. Určitě nechcete odvízt domů?“

Andy tápal v paměti po tom, co taxikáři namluvil. Bylo důležité, aby si na to i přes úpornou bolest hlavy vzpomněl. Kvůli zpětné vazbě. Kdyby si v něčem nějak odporoval, mohlo by to taxikáři uvíznout v hlavě. Nejspíš by to časem odeznělo, ale taky by nemuselo. Mohl by se toho chytit a stále se k tomu vracet. Zakrátko už by na nemyslel nic jiného a začal by tím být posedlý. To už se stalo.

„Mám na parkovišti auto,“ řekl. „Myslel jsem na všechno.“

„Aha.“ Taxikáři se zjevně ulevilo a usmál se. „Glyn tomu nebude věřit, to je jednou jasný.“

„Určitě tomu bude věřit. Vy tomu taky věříte, ne?“

Řidič se široce usmál. „Já mám jako důkaz to pětikilo, pane. Dík.“

„Já děkuju vám,“ opáčil Andy. Musí být zdvořilý. A musí vydržet. Kvůli Charlie. Kdyby byl sám, byl by se už dávno zabil. Člověk není stvořený, aby snášel takovouhle bolest.

„Jak jste na tom, pane? Jste strašně bledej.“

„Nic mi není, díky.“ Začal třást Charlie. „Vstávej!“ Dával si pozor, aby ji neoslovil jménem. Asi by to bylo jedno, ale opatrnost pro něj byla stejnou samozřejmostí jako dýchání. „Prober se, už jsme tady.“

Charlie něco zamumlala a chtěla se od něj odvrátit.

„No tak, holčičko. Vzbuď se, broučku.“

Charlie se zachvěla víčka. Pak otevřela oči – upřímné modré oči, které měla po mámě. Narovnala se a promnula si obličej. „Tati? Kde to jsme?“

„V Albany, miláčku. Na letišti.“ Naklonil se k ní a zašeptal. „Ještě nic neříkej.“

„Dobře.“ Usmála se na taxikáře a taxikář na ni. Vyklouzla z auta a Andy za ní. Musel si dávat pozor, aby se nezapotácel.

„Ještě jednou děkuju!“ řekl taxikář. „Šťastnou cestu.“

Andy přijal nabídnutou ruku. „Opatrujte se.“

„Jasně. Tomuhle Glyn nebude věřit.“

Taxikář se vrátil za volant a vyjel od žlutě natřeného obrubníku. Zrovna vzlétalo další letadlo a motory řvaly a řvaly, až měl Andy pocit, že se mu rozskočila hlava a spadla na chodník jako vydlabaná tykev. Trochu se zapotácel a Charlie ho oběma rukama zachytila.

„Tati,“ její hlas zněl z velké dálky.

„Pojď dovnitř. Musím si sednout.“

Vešli do letištní budovy, holčička v červených kalhotách a zelené halence a velký nahrbený muž s rozcuchanými černými vlasy. Jeden nosič je pozoroval a pomyslel si, že je to hřích, takhle po půlnoci, takový chlap, podle všeho opilý, jak zákon káže, a holčička, která ho tu vodí jako slepecký pes, místo aby byla dávno v posteli. Takové rodiče by měli sterilizovat, přemítal nosič.

Pak prošli dveřmi ovládanými fotobuňkou a nosič by na ně úplně zapomněl, kdyby čtyřicet minut nato nepřijelo zelené auto a z něj nevystoupili dva muži, aby si s ním promluvili.

4

Bylo deset minut po půlnoci.

Hala letištní budovy patřila vojákům, kteří se vraceli z dovolených, otráveným ženám s ospalými dětmi, obchodníkům s váčky pod očima, dlouhovlasé mládeži ve vysokých botách a s batůžky na zádech a dvojici s tenisovými raketami v pouzdrech. Z reproduktorů se ozývala hlášení o příletech a odletech a vyvolávání lidí – Andy měl pocit, že to ze sna mluví hlas Všemohoucího.

Andy s Charlie seděli vedle sebe před stolky s přišroubovanými televizory, které byly poškrábané a omlácené a natřené ponurou černí. Andymu připadaly jako zlověstné futuristické kobry. Vhodil do nich poslední dva čtvrťáky, aby jim někdo nenařídil, ať uvolní místa. Charlie se dívala na opakování Zelenáčů, na Andyho obrazovce rozebíral Johnny Carson Sonnyho Bona a Buddyho Hacketta.

„Tati, musím na to koukat?“ zeptala se Charlie. Měla na krajíčku.

„Miláčku, já jsem vyřízenej. Nemáme peníze. Věčně tu zůstat nemůžeme.“

„Přijdou ti zlí pánové?“ špitla.

„Já nevím.“ A v mozku dunění. Teď už ne černý kůň bez jezdce, teď už mu někdo z výšky shazoval na hlavu pytle naplněné železným šrotem. „Ale musíme s tím počítat.“

„Jak mám sehnat peníze?“

„Vždyť víš,“ řekl po krátkém zaváhání.

Vyhrkly jí slzy a stékaly po tvářích. „To není správné. Krást se nemá.“

„Já vím. Ale od nich taky není správné, že po nás jdou. Už jsem ti to vysvětlil, Charlie, aspoň jsem se o to pokoušel.“

„O malém a velkém zlu?“

„A menším a větším zlu.“

„To tě vážně tak bolí hlava?“

„Je to dost špatné.“ Nemělo význam jí vykládat, že za hodinu, možná za dvě to bude tak zlé, že nebude schopen souvisle uvažovat. Nemělo význam ještě víc ji děsit. Nemělo význam jí vykládat, že podle něj z toho tentokrát nevyváznou.

„Tak já to teda zkusím,“ odhodlaně se zvedla. „Chudáčku,“ politovala ho a dala mu pusu.

Zavřel oči. Před ním hrála televize – vzdálená změť zvuků na pozadí stále se zhoršující bolesti hlavy. Když otevřel oči, uviděl v dálce její drobnou postavičku oblečenou do červené a zelené. Připomínala vánoční figurku, která poskakuje řídnoucím davem terminálu.

Prosím tě, Bože, ať se jí nic nestane, modlil se v duchu. Ať se s ní někdo nezastaví, ať ji nikdo nevyděsí ještě víc, Bože. Můžeš to pro mě udělat?

Znovu zavřel oči.

5

Holčička v červených elastických kalhotách a zelené halence z umělého hedvábí. Světlé vlasy po ramena. Je vzhůru pozdě do noci, ale je na jednom z mála míst, kde se tomu po půlnoci nikdo nepodiví. Procházela mezi lidmi, ale nikdo ji neviděl. Kdyby plakala, mohl by se jí někdo z ochranky letiště zeptat, jestli se neztratila, jestli ví, jakým letem maminka s tatínkem poletí a jak se jmenují, aby je mohli vyvolat, jenže ona vypadala, že ví, kam jde.

Přesně to nevěděla, ale měla poměrně jasnou představu, co hledá. Potřebují peníze, říkal to tatínek. Ti zlí pánové jsou na cestě a tatínka bolí hlava. A když ho bolí takhle moc, špatně se mu přemýšlí. Musí si lehnout a být pokud možno v klidu. Musí spát tak dlouho, až ta bolest přejde. A ti zlí pánové už se možná blíží… jsou to lidé z Dílny, chtějí je oddělit a pozorovat, co to s nimi udělá, zjistit, jestli by se dali využít, nutit je dělat nějaké věci.

Vzala si papírovou nákupní tašku, která trčela z jednoho odpadkového koše. O kousek dál narazila v letištní hale na to, co hledala: na řadu telefonních automatů.

Charlie se na ně dívala a měla strach. Měla strach, protože tatínek jí pořád říkal, že by to neměla dělat… už od malička jí vštěpoval, že je to špatné. A ona to ne vždycky dokázala ovládnout. Mohla by ublížit sobě nebo někomu jinému, mohla by ublížit mnoha lidem. Tenkrát

(maminko promiň zranění obvazy výkřiky přiměla jsem maminku křičet a už to nikdy neudělám… nikdy… protože je to špatné)

v kuchyni, když byla malá… ale bylo příliš bolestné na to vůbec pomyslet. Bylo to špatné, protože když to necháte, je to pak… všude. A to ji děsilo.

Byly tu ještě další věci, to ponouknutí například; tak tomu říkal tatínek, ponouknutí. Jenže ona to dokáže silněji než tatínek a nebolí ji po tom hlava. Ale někdy potom… hoří ohně. Nervózně postávala, dívala se na telefonní automaty a nedokázala vypudit z hlavy to slovo pro označení špatného: pyrokineze. „To nevadí,“ řekl jí tatínek, když byli ještě v Port City a scestně si mysleli, že jsou v bezpečí. „Umíš zapalovat ohně, miláčku, jsi takový velký zapalovač Zippo.“ Tenkrát jí to připadalo legrační, tak se zahihňala, ale teď už jí to legrační nepřipadá.

A ještě kvůli něčemu by neměla ponoukat: oni by to mohli zjistit. Ti zlí lidé z Dílny. „Já nevím, kolik toho o tobě vědí,“ řekl jí jednou tatínek, „ale nechci, aby věděli ještě víc. Tvé ponoukání není úplně přesně stejné jako to moje. Nedokážeš to, aby… lidé změnili názor, viď?“

„Ne…“

„Ale umíš hýbat věcmi. A kdyby v tom našli nějaký model chování a spojili si ho s tebou, byli bychom na tom ještě hůř, než jsme teď.“

A tady jde o krádež a krádež je taky špatná.

Ale co se dá dělat? Tatínka bolí hlava a oni oba se musí dostat někam do tepla a do bezpečí, než bude tak zle, že už nebude moct myslet vůbec. Charlie vykročila.

Bylo tam asi patnáct válcovitých budek s posuvnými dveřmi. Uvnitř jste si připadali jako ve velké kapsli proti rýmě, která má v sobě telefon. Když kolem nich Charlie procházela, viděla, že ve většině budek je zhasnuto. V jedné se tísnila nějaká tlustá paní v kalhotovém kostýmu, tlachala a usmívala se. Třetí budku od konce obsadil mladík ve vojenské uniformě. Seděl na nízké stoličce a nohy mu otevřenými dveřmi čněly ven. Mluvil jako o závod.

„Sally, podívej, já vím, jak se cítíš, ale všechno ti můžu vysvětlit. Naprosto všechno. Já vím… já vím… Ale jestli mě necháš –“

Zdvihl oči, všiml si holčičky, která ho pozorovala, zatáhl nohy dovnitř a zavřel dveře – to všechno současně, jako želva, která se ukrývá do krunýře. Hádá se s holkou, pomyslela si Charlie. Asi ji nechal čekat. Nebo nepřišel na rande. Já bych nikdy nedopustila, aby mě kluk nechal čekat. Dutý hlas z reproduktorů. Hlodavý strach v hlavě. Všechny ty divné obličeje kolem. Cítila se osamělá a maličká, i teď oslabená žalem z maminčiny smrti. Chystá se ke krádeži, ale co na tom záleží? Oni ukradli mamince život.

Vklouzla do poslední budky a nákupní taška zašustila. Sejmula sluchátko z háku a předstírala hovor – ahoj, dědo, jo, teď jsme s tátou v pořádku dorazili – a dívala se skrz sklo, jestli ji někdo nepozoruje. Nepozoroval. Nablízku byla jedině černá žena, která si u automatu vyřizovala cestovní pojištění, a ta stála k Charlie zády.

Charlie se podívala na telefon a opřela se do něj. Trochu při tom hekla a skousla si spodní ret. Líbilo se jí takhle ho stlačit zuby a vůbec to nebolelo. Bylo jí příjemné nutit věci, aby ji poslouchaly, ale také ji to děsilo. Co když se jí tohle nebezpečné jednání zalíbí?

Znovu se opřela do automatu, jen tak lehce, a náhle se z něj vyřinul stříbrný proud mincí. Nastavila mu tašku, ale pozdě – většina čtvrtdolarů, pětníků a desetníků se vysypala na podlahu. Sehnula se, co nejvíc jich nahrnula do tašky a znovu se podívala ven.

Když měla posbíráno, přesunula se do vedlejší budky. V té další stále mluvil ten voják. Měl otevřené dveře a kouřil. „Sal, přísahám bohu, že jo. Zeptej se svýho bráchy, jestli mi nevěříš. On –“

Charlie zavřela dveře a umlčela ten jeho trochu kňouravý hlas. Je jí teprve sedm, ale už pozná, když někdo někoho podvádí. Podívala se na telefon a ten jí za okamžik vydal mince. Tentokrát nastavila tašku včas a správně a mince libozvučně dopadly na dno.

Když vyšla z budky, voják už byl pryč a Charlie ho vystřídala. Stolička byla ještě teplá a vzduch navzdory odvětrání nepříjemně páchl cigaretovým kouřem.

V tašce znovu zarachotily mince a Charlie šla dál.

6

Eddie Delgardo seděl v tvrdé plastové anatomické židli, díval se na strop a kouřil. Mrcha, myslel si. Příště si dvakrát rozmyslí, jestli zas nechá nohy u sebe. Eddie tohle a Eddie tamto a Eddie, už tě nikdy nechci vidět a Eddie, jak jsi mohl být tak krutý. Ale to, že už ho nikdy nechce vidět, jí trochu rozmluvil. Teď odjíždí na třicetidenní dovolenou do New York City, do Velkého jablka, aby se tam trochu porozhlédl a navštívil pár barů pro nezadané. A až se vrátí, Sally bude sama jako velké zralé jablko, zralé a připravené k utrhnutí. Na Eddieho Delgarda z floridského Marathonu nebude nikdo zkoušet žádné takové ‚ty si mě vůbec nevážíš‘. Sally Bradfordová hezky vyměkne, a jestli skutečně uvěřila tomu nesmyslu, že se nechal podvázat, dobře jí tak. Ať si pak klidně běží za svým bratříčkem, tím venkovským učitýlkem. Eddie Delgardo už si bude jezdit po Západním Berlíně vojenským náklaďákem. Bude –

Eddiemu proběhlo hlavou několik trochu znepokojivých, trochu příjemných představ, z nichž ho vyrušil podivný pocit tepla vycházející od nohou – jako by se podlaha najednou ohřála o deset stupňů. A ten pocit doprovázel podivný, ale ne úplně neznámý zápach… ne jako když něco hoří, spíš… jako když se něco pálí.

Otevřel oči a okamžitě uviděl tu holčičku, která teď šla kolem telefonních budek. Mohlo jí být tak sedm osm a vypadala dost vyřízená. Nesla velkou papírovou tašku a přidržovala jí dno, jako by ji měla plnou potravin nebo čeho.

Ale co ty jeho nohy?

Teď už nebyly teplé. Byly horké.

Eddie Delgardo se na ně podíval a vykřikl: „Ježíšmarjápanno!“

Hořely mu boty. Eddie byl jedním skokem na nohou. Lidé se otáčeli. Nějaká žena uviděla, co se děje, a polekaně zaječela. Dva příslušníci letištní ochranky, kteří si povídali s pokladní u přepážky Allegheny Airlines, se ohlédli, co se děje.

To všechno Eddieho Delgarda vůbec nezajímalo. Sally Bradfordová a jeho milostná pomsta bylo to poslední, na co by teď myslel. Jeho vojenské boty vesele plápolaly. Začínaly mu hořet i manžety. Jako vymrštěný katapultem přesprintoval halu a zanechal za sebou kouřovou stopu. Dámská toaleta byla blíž a Eddie, který měl silně vyvinutý pud sebezáchovy, rozrazil dveře rukou a bez jediného zaváhání vběhl dovnitř. Z jedné kabinky zrovna vycházela mladá žena s vykasanou sukní a upravovala si kombiné. Když uviděla tu lidskou pochodeň, vykachlíčkovanou místnost rozvibroval její jekot. Z několika obsazených kabin se ozvaly výkřiky „Co to bylo?“ a „Co se děje?“ Eddie zachytil dveře placené toalety, než se mohly zaklapnout a zamknout. Zapřel se o stěny kabinky a vrazil nohy do mísy. Ozvalo se zasyčení a z mísy vyrazil pozoruhodný sloupec páry.

Dovnitř vpadli dva strážní.

„Zůstaňte na místě!“ vykřikl jeden a vytasil zbraň. „A teď odtud vyjděte s rukama spojenýma na hlavě.“

„A nemoh bych si napřed vytáhnout nohy?“ zeptal se popuzeně Eddie Delgardo.

7

Charlie se vrátila. A znovu plakala.

„Co se stalo, miláčku?“

„Ty peníze mám, ale… zase se mi to vymklo z ruky, tati… byl tam jeden pán… voják… nemohla jsem si pomoct…“

Andy cítil, jak se ho zmocňuje strach. Tlumila ho bolest hlavy a páteře, ale byl tam. „A byl… byl z toho oheň, Charlie?“

Nemohla mluvit, ale přikývla. Po tvářích jí stékaly slzy.

„Panebože,“ zašeptal Andy a přinutil se vstát.

To Charlie zlomilo úplně. Položila si obličej do dlaní a bezmocně štkala.

U dveří dámské toalety se začali shromažďovat lidé. Byly otevřené dokořán, ale Andy neviděl… a pak viděl. Dva příslušníci letištní ochranky, kteří tam před chvílí vběhli, teď vyváděli zatvrzele vyhlížejícího vojáka a postrkovali ho ke dveřím své kanceláře. Mladík jim hlasitě nadával, dost rouhavě a dost vynalézavě. Kalhoty uniformy měl ohořelé téměř ke kolenům a nesl si dva zčernalé okapávající předměty, snad někdejší boty. Potom všichni tři s prásknutím dveří zmizeli v kanceláři. Letištní halu ovládl vzrušený hovor.

Andy se znovu posadil a jednou rukou objal Charlie. Těžko se mu přemýšlelo; jeho myšlenky byly jako stříbrné rybičky v černém moři úporné bolesti. Ale musel se snažit. Jestli se z toho mají dostat, potřebuje Charlie.

„Nic se mu nestalo, Charlie. Jenom ho odvedli do kanceláře. Tak jak to vlastně bylo?“

Přes doznívající vzlykot mu Charlie vyprávěla, jak zaslechla toho vojáka mluvit do telefonu. Vytvořila si na něj určitý názor, měla pocit, že se snaží obelstít tu dívku, s kterou telefonoval. „A pak, když už jsem se k tobě vracela, jsem ho uviděla… a než jsem s tím stihla něco udělat… už to bylo. Prostě mi to ulítlo. Mohla jsem mu ublížit, tati. Ošklivě ublížit. Vždyť jsem ho zapálila!“

„Nemluv tak nahlas,“ prosil. „Teď mě musíš poslouchat, Charlie. Myslím, že to, k čemu došlo, je vlastně docela povzbudivé.“

„M-myslíš?“ zatvářila se upřímně překvapeně.

„Říkáš, že ti to ulítlo,“ vysoukal ze sebe Andy. „Asi ano. Ale ne jako dřív. Ono ti to ulítlo jen trochu. Bylo to samozřejmě nebezpečné, broučku, ale taky jsi mu mohla zapálit vlasy. Nebo obličej.“

Při tom pomyšlení se zděšeně odvrátila. Andy si ji natočil zpátky k sobě.

„Je to podvědomé a vždycky to směřuje k někomu, kdo se ti nelíbí,“ vysvětloval. „Ale… tys mu vlastně neublížila, Charlie. Tys…“ Ale myšlenka někam odlétla a zbyla čirá bolest. Mluví ještě? Na okamžik to vůbec nevěděl.

Charlie to ještě cítila, to špatné, míhalo se jí to hlavou a chtělo to znovu ven, ještě si trochu zadovádět. Bylo to jako potměšilé a dost hloupé zvířátko. Museli jste to vypustit z klece, aby to třeba pustilo žilou telefonům… ale taky to mohlo udělat něco jiného, něco opravdu zlého,

(jako tenkrát mamince, v kuchyni, promiň, mami)

než jste to zahnali zpátky. Ale na tom teď nezáleží, na to teď nebude myslet,

(obvazy maminka teď musí chodit obvázaná protože jsem jí ublížila)

vůbec na to nebude myslet. Teď záleží jenom na tatínkovi. Seděl zhroucený v židli před televizí, tvář zkřivenou bolestí. Byl bledý v obličeji a oči měl podlité krví.

Tati, pomyslela si, já bych si to s tebou vyměnila, kdyby to šlo. Ty máš něco, co tě bolí, ale nikdy se to nedostane z klece. Já mám něco velkého, co mě vůbec nebolí, ale někdy jsem z toho tak vyděšená –

„Mám ty peníze,“ řekla. „Nevybrala jsem všechny automaty, protože ta taška dost ztěžkla a já se bála, že by se roztrhla.“ Úzkostlivě se na něj podívala. „Kam můžeme jít, tati? Musíš si lehnout.“

Andy sáhl do tašky a začal si po hrstech pomalu dávat drobné do kapes manšestrového saka. Přemýšlel, jestli tahle noc někdy skončí. Po ničem netoužil víc než po dalším taxíku, který je odveze do města, kde zapadnou do prvního hotelu nebo motelu, který se jim namane… ale bál se. Taxík se dá vysledovat. A on měl neodbytný pocit, že ti lidé ze zeleného vozu jsou stále dost blízko.

Zkusil si ujasnit, co všechno ví o albanském letišti. V první řadě je to Albanské oblastní letiště. Vlastně ani není v Albany, ale ve městě Colonie, v kraji shakerů. Nevyprávěl mu snad děda, že tady žili? Nebo už snad všichni vymřeli? A co dálnice? Odpověď přicházela pomalu. Nějaká silnice tu je… nějaká. Vede na sever nebo na jih.

Otevřel oči a podíval se na Charlie. „Můžeš jít? Možná i několik mil?“

Prospala se a cítila se poměrně svěží. „A ty?“

To je otázka. Nevěděl. „Zkusím to,“ řekl. „Myslím, že bychom měli jít po hlavní a s někým se svézt.“

„Stopnout si auto?“

Přikývl. „Sledovat stopaře je dost těžké, Charlie. Když budeme mít štěstí, sveze nás někdo, kdo bude ráno v Buffalu.“ A když ne, budeme trčet v odstavném pruhu se zdviženými palci, až přijede to zelené auto.

„Když myslíš,“ Charlie se tvářila pochybovačně.

„Tak pojď,“ vybídl ji, „pomoz mi.“

Když vstával, projela mu tělem nesmírná bolest. Trochu se zakymácel, zavřel oči a znovu je otevřel. Lidé vypadali neskutečně. Barvy byly příliš jasné. Kolem přešla nějaká žena na vysokých podpatcích a každé jejich klapnutí působilo na Andyho jako zabouchnutí dveří trezoru.

„Tati, vážně si myslíš, že to zvládneš?“ zeptala se tiše a ustrašeně.

Charlie. Jen Charlie vypadala normálně.

„Myslím, že ano. Tak pojď.“

Odešli jinými dveřmi, než přišli, a ten nosič, který si jich všiml, když vystoupili z taxíku, zrovna vykládal zavazadla z kufru nějakého vozu, takže je odcházet neviděl.

„Kudy, tati?“ zeptala se Charlie.

Podíval se na obě strany a vpravo od letištní budovy uviděl v dálce ohyb Severní dálnice. Jak se tam dostat, to je otázka. Silnice tu byly všude – nadjezdy, podjezdy, ZÁKAZ ODBOČENÍ VPRAVO, STOP, DRŽTE SE VLEVO, ZÁKAZ ZASTAVENÍ. Popůlnoční tmou problikávala dopravní světla jako nepokojní duchové.

„Myslím, že tudy.“ Prošli kolem celé letištní budovy na přivaděč, kde byly vyhrazené zóny JEN PRO NAKLÁDKU a JEN PRO VYKLÁDKU. Na konci terminálu skončil i chodník. Lhostejně je minul velký stříbrný mercedes a Andy sebou trhl, jak ho oslnilo odražené světlo.

Charlie se na něj tázavě podívala.

Andy pokýval hlavou. „Drž se co nejvíc u kraje. Je ti zima?“

„Není, tati.“

„Zaplaťpámbu je teplá noc. Maminka by –“

Rychle sklapl.

Kráčeli do tmy, velký širokoplecí muž a holčička v červených kalhotách a zelené halence, která ho držela za ruku a skoro to vypadalo, že ho vede.

8

Asi za čtvrt hodiny zastavilo u žlutě natřeného obrubníku zelené auto. Vystoupili z něj dva muži, stejní muži, kteří na Manhattanu pronásledovali Andyho a Charlie k taxíku. Řidič zůstal sedět za volantem.

Přiloudal se k němu letištní policista. „Tady nemůžete parkovat, pane. „Kdybyste popojel k –“

„Ale můžu,“ přerušil ho řidič a ukázal mu průkaz. Policista se podíval na průkaz, na řidiče a znovu na fotografii na průkazu.

„Á,“ couvl. „Omlouvám se, pane. Jde o něco, o čem bychom měli vědět?“

„Nejde o nic, co by ovlivnilo bezpečnost letiště,“ odpověděl řidič, „ale pomoct byste nám možná mohli. Neviděl jste tu dneska večer někoho z těchhle dvou?“ Podal letištnímu policistovi fotografii Andyho a pak rozmazaný snímek Charlie. Měla tehdy delší vlasy. Na té fotografii je měla spletené do copánků. Její matka ještě žila. „Ta holka je teď asi o rok starší,“ dodal řidič. „A má trochu kratší vlasy. Asi tak k ramenům.“

Policista si pečlivě prohlížel obě fotografie a neustále je střídal. „Tak se mi zdá, že tu holčičku jsem viděl. Blondýnka, co? Na té fotce to není tak vidět.“

„Blondýnka, ano.“

„Ten chlap je její táta?“

„Na nic se mě neptejte, pak vám nebudu lhát.“

Letištní policista cítil, jak ho zaplavuje vlna nevole vůči tomuhle bezvýraznému mladíkovi za volantem nenápadného zeleného vozu. V minulosti už měl co do činění s FBI, CIA i s organizací, které říkali Dílna. Všichni jejich agenti byli stejní – bezvýrazní, zpupní a povýšení. Na všechny policajty v modrém koukali spatra. Ale když tady před pěti lety došlo k únosu, toho chlapa s kapsami plnými granátů dostali z letadla právě modří. A když se pak ocitl v péči „skutečných“ policajtů, spáchal sebevraždu tak, že si nehty roztrhl krční tepnu. Výtečná práce, chlapci.

„Podívejte se… pane. Ptal jsem se, jestli je ten chlap její táta, abych se pokusil rozpoznat případnou podobu. Z těch fotek se to moc nepozná.“

„Trochu podobní si jsou. Až na tu barvu vlasů.“

To vidím taky, blbečku, pomyslel si letištní policista. „Viděl jsem oba,“ řekl řidiči zeleného vozu. „On je velký, větší, než vypadá na té fotce. Připadal mi nemocný.“

„Vážně?“ Řidiče to zjevně potěšilo.

„Měli jsme tu dost rušno. Jednomu moulovi se dokonce podařilo zapálit si vlastní boty.“

Řidič se za volantem prudce napřímil. „Cože?“

Letištní policista přikývl. Byl šťastný, že se mu podařilo prolomit řidičovu znuděnou masku. Nebyl by tak šťastný, kdyby mu řidič sdělil, že si právě vysloužil výslech v kancelářích Dílny na Manhattanu. A Eddieho Delgarda si nejspíš pořádně podají, takže místo návštěv barů pro nezadané (a masážních salonů a pornoobchodů na Times Square) stráví většinu pobytu ve Velkém jablku drogami povzbuzovanou snahou vybavit si veškeré podrobnosti a neustálým popisováním toho, co se stalo předtím, než mu začaly hořet boty, a co potom.

9

Zbylí dva muži ze zeleného vozu prověřovali letištní personál. Jeden z nich objevil nosiče, který si všiml, jak Andy s Charlie vystoupili z taxíku a vešli do letištní budovy.

„Jasně, že jsem je viděl. Říkal jsem si, že je to pěkná hanba, když je takhle ožralej chlap tak pozdě venku s malou holkou.“

„Třeba někam letěli,“ zkusil to jeden agent.

„To je možný,“ souhlasil nosič. „Jen by mě zajímalo, co na to máma toho dítěte. Jestli o tom vůbec ví.“

„Pochybuju,“ řekl bezelstně muž v dobře padnoucím modrém obleku. „Odcházet jste je neviděl?“

„Ne, pane. Pokud vím, tak tu pořád někde jsou… Pokud už jim to ovšem neletělo.“

10

Oba muži rychle prošli hlavní budovu terminálu a příchody k letadlům. Letištní ochrance všude nenápadně ukazovali odznaky poloukryté v dlaních. Sešli se u pokladny United Airlines.

„Nic,“ řekl první.

„Myslíš, že odletěli?“ zeptal se ten v modrém obleku.

„Myslím, že ten parchant neměl víc než padesát dolarů… nejspíš ještě mnohem míň.“

„Radši si to ověříme.“

„Jo. Ale rychle.“

United Airlines. Allegheny. American. Braniff. Vnitrostátní linky. Žádný ramenatý chlap, který by vypadal nemocný, si tu letenky nekupoval. Nosič zavazadel u Albany Airlines si myslel, že viděl holčičku v červených kalhotách a zelené halence. Měla hezké světlé vlasy po ramena.

Ti dva se znovu sešli u sedadel s televizory, kde ještě nedávno seděli Andy a Charlie. „Tak co myslíš?“ zeptal se ten první.

Agent v obleku vypadal vzrušeně. „Myslím, že musíme prohledat okolí. Podle mě odešli pěšky.“

Téměř poklusem se vydali k zelenému autu.

11

Andy a Charlie šli tmou po měkké krajnici letištního přivaděče. Občas kolem nich projelo auto. Byla skoro jedna hodina. Míli za nimi, u letiště, si dva muži znovu nastoupili k řidiči do zeleného auta. Andy a Charlie teď šli souběžně se Severní dálnicí, kterou měli vpravo pod sebou, osvětlenou bezduchými výbojkami. Asi by bylo možné sestoupit ze svahu a pokusit se z odstavného pruhu něco stopnout, ale kdyby jel kolem nějaký policajt, byl by to konec i těch mizivých šancí na útěk, které jim ještě zbývaly.

Andy přemýšlel, jak daleko ještě budou muset jít, než se dostanou ke sjezdu na dálnici. S každým došlápnutím mu odporně zadunělo v hlavě.

„Tati, ještě můžeš?“

„Zatím je to dobré.“ Ale věděl, že tak moc dobré to není. Sebe neoklamal a pochyboval, že oklamal Charlie.

„Jak je to ještě daleko?“

„Už jsi unavená?“

„Zatím ne… ale tati…“

Zastavil se a vážně se na ni podíval. „Copak, Charlie?“

„Cítím, že ti zlí lidé jsou zase nablízku,“ zašeptala.

„Tak dobře. Tak to radši vezmeme zkratkou, miláčku. Dokážeš se z toho kopce dostat bez pádu?“

Podívala se na svah porostlý suchou říjnovou trávou.

„Asi jo,“ odpověděla nejistě.

Přelezl svodidla a pomohl Charlie. Jak se mu občas stávalo ve chvílích bolesti a stresu, myšlenky mu zalétaly do minulosti, aby tomu unikly. Prožili i hezká léta, hezké časy, než jejich životy postupně obestřel stín – nejdřív jeho a Vicky, pak všechny tři. A jejich štěstí postupně mizelo, neúprosně jako měsíc při zatmění. Bylo to –

„Tati!“ vykřikla polekaně Charlie. Upadla na zem. Suchá tráva byla kluzká a zrádná. Andy chňapl po její natažené ruce, minul ji a sám ztratil rovnováhu. Pád na zem mu způsobil takovou bolest, že hlasitě vykřikl. Oba se kutáleli a klouzali ze svahu k Severní dálnici, po níž svištěla auta – příliš rychle na to, aby stačila zastavit, kdyby jeden z nich – on nebo Charlie – dopadl až na silnici.

12

Pomvěd ovinul Andymu ruku nad loktem gumovým škrtidlem a řekl: „Zatínejte pěst, prosím.“ Andy zacvičil rukou a žíla poslušně naběhla. Odvrátil pohled, protože se mu dělalo trochu nevolno. Bez ohledu na těch dvě stě dolarů neměl potřebu se dívat, jak mu zavádějí jehlu.

Na vedlejším lůžku byla Vicky Tomlinsonová v bílé blůzce bez rukávů a volných šedých kalhotách. Stísněně se na něj usmála. Znovu si pomyslel, jak má nádherné kaštanové vlasy a jak jí nádherně ladí s těma upřímnýma modrýma očima… a pak ucítil v ruce bodavou bolest následovanou neurčitou horkostí.

„Vyřízeno,“ řekl asistent povzbudivě.

„Možná pro tebe,“ odtušil Andy. Nepřipadal si povzbuzený.

Byli v patře Jason Gearneigh Hall, v posluchárně číslo 70, kam nanosili tucet lůžek, laskavě zapůjčených z univerzitní nemocnice, a na nich leželo na hypoalergenních matracích dvanáct dobrovolníků, kteří si toužili přivydělat. Doktor Wanless osobně injekce nedával, ale procházel se mezi lůžky a s každým prohodil pár slov a věnoval mu mrazivé pousmání. Od tohohle okamžiku se začneme scvrkávat, napadlo Andyho morbidně.

Hned když se tu všichni sešli, pronesl Wanless krátký projev, který by se dal shrnout do několika slov: Nebojte se, jste v bezpečné náruči moderní vědy. Andy moderní vědě moc nedůvěřoval, protože vedle Salkovy vakcíny a Clearasilu dala světu také vodíkovou bombu, napalm a laserovou pušku.

Asistent teď dělal něco jiného. Přehýbal infuzní hadičku. Wanless tvrdil, že v infuzi je pětiprocentní roztok dextrózy… a nazýval to roztok D5W. Pod přehybem vyčníval z hadičky nepatrný přívod. Tím mu buď aplikují P-6, nebo fyziologický roztok. Mohl si hodit mincí.

Znovu se podíval na Vicky. „Jak se cítíš?“

„Dobře.“

V tu chvíli k nim přišel Wanless. Stoupl si mezi ně a podíval se prvně na Vicky a pak na Andyho.

„Cítíte mírnou bolest, ano?“ Neměl naprosto žádný přízvuk, vůbec se nedalo určit, odkud pochází, ale stavěl věty způsobem, jaký si Andy spojoval s výukou angličtiny jako druhého jazyka.

„Tlak,“ řekla Vicky. „Mírný tlak.“

„Ano? To přejde.“ Z výšky se shovívavě usmál na Andyho. V tom bílém plášti mu připadal velmi vysoký a jeho brýle velice malé. Malé a vysoko.

„Kdy se začneme scvrkávat?“ zeptal se Andy.

Wanless se nepřestával usmívat. „Máte pocit, že se budete scvrkávat?“

„Scvrrrkávat,“ Andy se připitoměle usmál. Něco se s ním dělo. Začínal v tom pěkně lítat. Začínal být mimo.

„Všechno bude dobré,“ ujistil ho Wanless s širokým úsměvem. A šel dál. Projel tudy jezdec na koni, pomyslel si Andy omámeně. Znovu se podíval na Vicky. Jak jí září vlasy! Z nějakého důvodu mu připomínaly měděné vinutí nového motoru… Generátoru… alternátoru… ropoklopotátoru…

Hlasitě se zasmál.

Asistent se mírně usmál, jako by ten vtip pochopil, vstříkl Andymu ještě trochu tekutiny a znovu se vzdálil. Andy se mohl podívat na infuzní hadičku. Teď už ho neznepokojovala. Jsem borovice, napadlo ho. Koukněte, jaké mám krásné jehlice. Znovu se zasmál.

Vicky se na něj usmívala. Bože, ta je krásná. Chtěl jí říct, jak je krásná, jak má vlasy jako planoucí měď.

„Díky,“ řekla. „To je hezká lichotka.“ Řekla to? Nebo se mu to zdálo?

Posbíral poslední útržky vědomí. „Tak destilka na mě asi nevyšla, Vicky.“

„Na mě taky ne,“ pronesla poklidně.

„To je dobrý, co?“

„To je,“ přitakala zasněně.

Někde někdo plakal. A hystericky blábolil. Ten pláč zajímavě kolísal. Andy po nekonečném rozjímání otočil hlavu, aby se podíval, co se děje. Bylo to zajímavé. Najednou mu připadalo všechno zajímavé. Jako by se všechno zpomalilo. Jak to psal ten avantgardní filmový kritik v univerzitním plátku: V tomto filmu, stejně jako v ostatních, dosahuje Antonioni pozoruhodného účinku zpomalením filmového záznamu. Zpomalení… jak zajímavé, úžasné slovo. Člověk si představí hada, který se souká z ledničky.

Několik pomvědů se zpomaleně sbíhalo k jednomu lůžku u tabule posluchárny číslo 70. Student na tom lůžku si dělal něco s očima. Ano, rozhodně si dělal něco s očima, protože si do nich zaklesl prsty a rval si oči z důlků. Zpod prstů ohnutých jako pařáty mu tryskala krev. Zpomaleně tryskala. Jehla mu zpomaleně vypadla z ruky. Wanless se tam zpomaleně rozběhl. Ty jeho oči vypadají jako splasklá ztracená vejce, zhodnotil to Andy věcně. Ano, skutečně.

Pak se kolem lůžka shlukly všechny bílé pláště a mladíka už nebylo vidět. Přímo za tím lůžkem viselo nástěnné schéma lidského mozku. Andy si je chvíli se zájmem prohlížel. Zérrr sajimáfe, jak říkal Arte Johnson v roli nacistického vojáka v komediálním seriálu Laugh-in.

Ze shluku bílých plášťů se vynořila zkrvavená lidská ruka připomínající ruku tonoucího. Z prstů visely cáry tkáně. Ruka plácla do schématu, svezla se po něm a zanechala po sobě krvavou skvrnu ve tvaru tlusté čáry. Schéma se s rachotem navíjecího mechanismu zatáhlo. Bílé pláště zdvihly lůžko (chlapce, který si vyškrábal oči, nebylo vůbec vidět) a rychle je vynesly z posluchárny.

Za několik minut (hodin? dnů? roků?) přišel k Andyho lůžku jeden pomvěd, zkontroloval mu infuzi a povzbudil Andyho další dávkou P-6.

„Jak se cítíš?“ zeptal se ho pomvěd, ale samozřejmě to nebyl žádný pomvěd, nebyl to žádný student, stejně jako ti ostatní. Zaprvé vypadal asi na pětatřicet, a to bylo i na studenta postgraduálu trochu moc. A zadruhé pracoval pro Dílnu. Andy to náhle věděl. Bylo to absurdní, ale věděl to. Ten chlap se jmenoval… Andy zatápal, ale vybavilo se mu to. Ten chlap se jmenoval Ralph Baxter.

Usmál se. Ralph Baxter. To vypovídá o mnohém.

„Já celkem dobře,“ odpověděl. „Co je s tím klukem?“

„S jakým klukem, Andy?“

„S tím, co si vyškrábal oči,“ upřesnil Andy nevzrušeně.

Ralph Baxter se usmál a poplácal Andyho po ruce. „Máš dost slušnou představivost, viď?“

„Ani bych neřekla,“ vmísila se do hovoru Vicky. „Já to viděla taky.“

„To si jen myslíš,“ řekl pomvěd, co nebyl pomvěd. „Měli jste jen stejnou iluzi. Ten kluk u tabule měl svalovou reakci… něco jako křeč. Žádné vyškrábané oči. Žádná krev.“

A odcházel.

„Hele,“ oslovil Andy jeho záda, „bez předchozí domluvy je nemožný mít stejnou iluzi.“ Připadal si nesmírně chytrý. Jeho logika byla dokonalá, neotřesitelná. Měl starého Ralpha Baxtera na lopatě.

Ralphem to však nijak neotřáslo. „S touhle drogou,“ usmál se na Andyho, „to možné je. Za chvilku se vrátím, ano?“

„Dobře, Ralphe,“ řekl Andy.

Ralph se zastavil a vrátil se k Andyho lůžku. Zpomaleně. Zamyšleně se na Andyho zahleděl. Andy se na něj šíleně, zdrogovaně usmál. Mám tě, Ralphe, starý brachu. Mám tě na té příslovečné lopatě. Náhle ho zaplavilo množství informací o Ralphu Baxterovi. Zavalily ho tuny informací: je mu pětatřicet, pro Dílnu pracuje šest let, předtím byl dva roky agentem FBI, zabil –

Za svůj život zabil čtyři lidi, tři muže a ženu. A tu ženu zneužil, když byla mrtvá. Byla to novinářka zaměstnaná u agentury AP a věděla o –

Tady to bylo zamžené. A nezáleželo na tom. Náhle to Andy nechtěl vědět. Úsměv mu zmizel ze rtů. Ralph Baxter ho stále pozoroval a Andyho zachvátila temná paranoia, jakou znal ze svých dvou tripů na LSD… ale tahle byla hlubší a děsivější. Neměl tušení, jak o Ralphu Baxterovi mohl vědět takové věci – nebo jak vůbec mohl znát jeho jméno – ale kdyby to Ralphovi řekl, měl by velké obavy, že by z posluchárny číslo 70 v Jason Gearneigh Hall zmizel stejně rychle jako ten kluk, co si vyškrábal oči. A nebo to celé skutečně byla halucinace; teď mu to vůbec reálné nepřipadalo.

Ralph z něj nespouštěl pohled. A pomalu se začal usmívat. „Vidíš?“ zašeptal. „S P-6 zažiješ spoustu podivných věcí.“

A odešel. Andy pomalu vydechl úlevou. Podíval se na Vicky a ona na něj. V očích měla děs. Ona má úplně stejné pocity, pomyslel si. Jako bych je na ni přenesl. Musím ji uklidnit. Nesmím zapomenout, že halucinuje, že je pod vlivem nějaké svinské drogy.

Usmál se na ni a Vicky mu po chvíli úsměv opětovala. Zeptala se ho, co se děje. Odpověděl, že neví, nejspíš nic.

(ale my nemluvíme – nehýbou se jí rty)

(opravdu se jí nehýbou?)

(vicky, jsi to ty?)

(je to telepatie, andy? tak je?)

Nevěděl. Něco to bylo. Bezděčně zavřel oči.

Jsou to skutečně pomvědi? zeptala se ho znepokojeně. Nevypadají na to. Podali nám drogu, Andy? Já nevím, odpověděl s očima stále zavřenýma. Já nevím, co jsou zač. Co se stalo tomu klukovi? Tomu, co ho odnesli? Znovu otevřel oči a podíval se na ni, ale Vicky vrtěla hlavou. Nevzpomínala si. Andyho překvapilo a vyděsilo, že si sám skoro nevzpomíná. Připadalo mu, že se to stalo před lety. Ten kluk měl přece křeč, ne? Svalovou křeč, nic víc. On –

Si vyškrábal oči.

Ale co na tom záleží?

Ruka trčící ze shluku bílých plášťů jako ruka tonoucího.

Vždyť se to stalo tak dávno. Asi ve dvanáctém století.

Zakrvácená ruka. Pleská do schématu. Rachot navíjecího mechanismu.

Radši od toho dál. Vicky už zase vypadala znepokojeně.

Náhle se ze stropních reproduktorů začala linout hudba a bylo to příjemné… mnohem příjemnější než myslet na křeče a rozteklé oční bulvy. Ta hudba byla tichá, a přesto majestátní. Mnohem později Andy usoudil (po domluvě s Vicky), že to byl Rachmaninov. A kdykoli potom slyšel Rachmaninova, přivolalo mu to rozechvělé snové vzpomínky na tu nekonečnou dobu mimo hranice času v posluchárně číslo 70 v Jason Gearneigh Hall.

Do jaké míry to byla skutečnost a do jaké halucinace? Ani dvanáct let občasného zamyšlení neposkytlo Andymu odpověď. V jednu chvíli poletovaly po posluchárně předměty, jako by je poháněl neviditelný vítr – papírové kelímky, ručníky, manžeta na měření tlaku, vražedná smršť per a tužek. V další chvíli, o něco později (nebo to bylo dřív? neexistovala žádná časová souslednost) měl jeden z testovaných svalové křeče následované srdeční zástavou – aspoň to tak vypadalo. Horečnatě se pokoušeli ho resuscitovat dýcháním z úst do úst, následovala injekce přímo do hrudní dutiny a nakonec přitáhli nějaký přístroj, který vydával kvílivý zvuk a z nějž vedly tlusté dráty ke dvěma černým kalíškům. Andy si matně vzpomínal, jak jeden z „pomvědů“ křičel: „Pusť to do něj! Pusť to do něj! Á, dej to sem, ty gumo!“

V další chvíli střídavě upadal do polospánku a probíral se z něj. Mluvil s Vicky a vyprávěli si o sobě. Andy jí řekl o té dopravní nehodě, při které přišla o život jeho matka, a o tom, jak strávil další rok s tetou, která byla na pokraji nervového zhroucení ze žalu. Vicky mu řekla, že když jí bylo sedm, vyjela po ní holka, která ji hlídala, a ona se od té doby strašně bála sexu, a ještě víc se bála toho, že by mohla být frigidní, a právě tohle bylo příčinou jejího rozchodu s tím posledním klukem. Pořád… na ni naléhal.

Vyprávěli si věci, které si muž a žena vyprávějí až po letité známosti… věci, které si muž a žena často vůbec neřeknou, dokonce ani po desetiletích společného soužití, ve tmě v manželské posteli.

Ale mluvili vůbec?

To Andy nikdy nevěděl.

Čas se zastavil, ale přesto nějak uplynul.

13

Postupně se probíral z dřímoty. Rachmaninov utichl… pokud ho vůbec hráli. Vicky pokojně spala na vedlejším lůžku, ruce složené na prsou, důvěřivé ruce dítěte, které usnulo při modlitbě před spaním. Andy se na ni podíval a uvědomil si, že se do ní v určité chvíli zamiloval. Byl to hluboký a dovršený cit, nade (i pode) vši pochybnost.

Po chvíli se rozhlédl. Několik lůžek osiřelo. V posluchárně zbylo asi pět účastníků pokusu. Někteří spali. Jeden seděl na lůžku a nějaký pomvěd – dokonale normální, asi pětadvacetiletý pomvěd – ho zpovídal a dělal si poznámky do bloku. Testovaný subjekt zřejmě řekl něco legračního, protože se oba zasmáli – tiše a ohleduplně jako lidé, kteří si uvědomují, že ostatní spí.

Andy se posadil a začal bilancovat. Cítil se dobře. Pokusil se usmát a zjistil, že mu to nedělá potíže. Svaly měl uvolněné. Byl svěží a plný očekávání. Všechny smysly měl zbystřené a zaplavoval ho pocit jakési nevinnosti. Vzpomínal si na něj z dětství – v sobotu ráno se probudíte s vědomím, že kolo stojí na stojánku v garáži a vy víte, že před sebou máte celý víkend jako snovou pouť, kde jsou všechny atrakce zdarma.

Přišel k němu jeden pomvěd. „Jak se cítíš, Andy?“ zeptal se.

Andy se na něj podíval. Byl to ten kluk, který mu dal injekci – kdy? Před rokem? Promnul si dlaní tvář a uslyšel zachrastění strniště. „Připadám si jako Rip van Winkle,“ řekl.

Pomvěd se usmál. „Vždyť je to jen osmačtyřicet hodin, ne dvacet let. Jak se opravdu cítíš?“

„Dobře.“

„Normálně?“

„Pokud to myslíš v běžném slova smyslu, tak ano. Normálně. Kde je Ralph?“

„Ralph?“ zdvihl pomvěd obočí.

„Ano, Ralph Baxter. Asi tak pětatřicet. Vysoký. Pískové vlasy.“

Pomvěd se usmál. „Tak ten se ti zdál,“ řekl.

Andy se na něj nejistě podíval. „Co se mi?“

„Zdál. Měls halucinace. Jediný Ralph, kterého znám a který má něco společného s testováním P-6, je zástupce firmy Dartan Pharmaceutical Ralph Steinham. A tomu je asi pětapadesát.“

Andy se dlouze a beze slova zahleděl na pomvěda. Že by se mu Ralph opravdu zdál? No, možné to je. Rozhodně to mělo všechny rysy narkotického spánku; Andy si matně vzpomínal, jak si myslel, že Ralph je nějaký tajný agent, který zabíjí různé lidi. Pousmál se. Pomvěd mu úsměv vrátil… až příliš pohotově, pomyslel si Andy. Nebo že by tohle byla taky paranoia? Určitě.

Kluka, který seděl a mluvil, když se Andy probudil, teď odváželi z posluchárny. Upíjel z papírového kelímku pomerančový džus.

Andy se opatrně zeptal: „Nikomu se nic nestalo, že ne?“

„A co?“

„No – nikdo neměl žádné křeče, že ne? Nebo –“

Pomvěd se k němu starostlivě naklonil. „Hele, Andy, doufám, že nic podobného nebudeš po škole rozšiřovat. To bys výzkumnému programu doktora Wanlesse prokázal medvědí službu. Příští semestr budeme zkoušet P-7 a P-8 a –“

„A stalo se tu něco?“

„Jeden kluk měl svalovou reakci, menší, ale docela bolestivou,“ odpověděl pomvěd. „Po čtvrthodině ho to přešlo a obešlo se to bez následků. Ale je tu teď taková atmosféra honu na čarodějnice. Ukončete odvody, zrušte cvičné jednotky záložních důstojníků, zakažte nábor pracovníků do Dow Chemicals, protože se tam vyrábí napalm… Všechno se přehání a já si myslím, že tohle je docela důležitý výzkum.“

„Co to bylo za kluka?“

„Vždyť přece víš, že ti to nemůžu říct. Řeknu ti jen tolik, abys měl na paměti, že jsi byl pod vlivem mírného halucinogenu. Nesměšuj své drogou vyvolané fantazie s realitou a nezačínej šířit nějaké výmysly.“

„Jako že to nesmím?“

Pomvěd se zatvářil zmateně. „Nechápu, jak bychom ti to mohli zakázat. Každý univerzitní experimentální program závisí na loajalitě dobrovolníků. Nemůžeme čekat, že za mizerné dvě stovky podepíšeš přísahu věrnosti, ne?“

Andy pocítil úlevu. Jestli ten kluk lže, tak odvádí vynikající práci. Všechno to byly halucinace. A Vicky na vedlejším lůžku se začíná ošívat.

„Tak co teď?“ usmál se pomvěd. „Myslím, že bych se tě měl začít vyptávat.“

A začal se vyptávat. Když Andy skončil s odpověďmi, byla už Vicky úplně vzhůru a vypadala odpočatě a klidně a šťastně a usmívala se na něj. Ty otázky byly propracované. Mnohé z nich by si byl Andy položil sám.

Tak proč měl pocit, že tu všichni jen něco předstírají?

14

Andy a Vicky seděli na pohovce v jedné z menších klubových místností Unionu a porovnávali si halucinace. Ona si vůbec nevzpomínala na to, co ho trápilo nejvíc: na tu zakrvácenou ruku ochable mávající nad shlukem bílých plášťů, na to, jak plácla do toho nákresu lidského mozku a pak zmizela. A Andy si zase vůbec nevzpomínal na to, co se nejvíc vrylo do paměti jí: jak si nějaký dlouhovlasý blonďák postavil u jejího lůžka rozkládací stolek tak, aby ho měla v úrovni očí. Pak na něm rozložil řadu velkých dominových kostek a řekl: „Sraz je, Vicky. Všechny je sraz.“ A ona ve snaze mu vyhovět zdvihla ruce, aby kostky smetla, ale on jí jemně, ale důrazně vrátil ruce na hruď. „Ruce k tomu nepotřebuješ, Vicky. Prostě ty kostky sraz.“ A Vicky se na ně podívala a kostky jedna po druhé popadaly. Celkem jich bylo asi tucet.

„Strašně mě to unavilo,“ a Vicky věnovala Andymu ten svůj zvláštní našikmený úsměv. „A mě nějak napadlo, že se bavíme o Vietnamu, a tak jsem řekla něco jako: ‚A to jen dokazuje, že když zanikne Jižní Vietnam, zaniknou všichni.‘ A on se usmál a poplácal mě po rukou a řekl: ‚Nechceš si chvíli pospat, Vicky? Musíš být unavená.‘ A tak jsem usnula.“ Zavrtěla hlavou. „Ale teď mi to připadá úplně neskutečné. Asi jsem si to celé vymyslela, nebo jsem měla halucinace při úplně normálním testu. Ty si nevzpomínáš, že bys ho viděl, viď? Vysoký blonďák s vlasy po ramena a jizvičkou na tváři.“

Andy zavrtěl hlavou.

„Ale já stejně nechápu, jak jsme vůbec mohli mít stejné vidiny,“ navázal, „pokud nevyvinuli drogu, která je stejně telepatická jako halucinogenní. Vím, že se o tom v posledních několika letech mluvilo… šlo o to, že pokud by halucinogeny měly zbystřovat vnímání…“ Pokrčil rameny a usmál se. „Carlosi Castenado, kde jsi, když tě potřebujeme?“

„A není pravděpodobnější, že jsme se bavili o jedné vidině a pak jsme na to zapomněli?“ zeptala se Vicky.

Souhlasil, že je to velice pravděpodobné, ale stejně ho ten zážitek stále zneklidňoval. Byl nepříjemný.

Sebral odvahu a otočil se k ní: „Doopravdy jistý si jsem jen tím, že jsem se do tebe zamiloval, Vicky.“

Nervózně se usmála a políbila ho na koutek úst.

„To je milé, Andy, ale –“

„Ale trochu se mě bojíš. Možná se bojíš chlapů obecně.“

„Je to možné.“

„Já tě jen prosím, abys mi dala šanci.“

„Dostaneš ji. Líbíš se mi, Andy. A moc. Ale nezapomeň, že se bojím. Že se někdy prostě… začnu bát.“ Chtěla pokrčit rameny, ale spíš se otřásla.

„Nezapomenu.“ Přitáhl si ji k sobě a políbil ji. Po chvilkovém zaváhání mu polibek vrátila a pevně mu stiskla ruce v dlaních.

15

„Tati!“ vykřikla Charlie.

Andymu se svět převracel před očima a dělalo se mu špatně. Výbojky u Severní dálnice měl pod sebou, kus svahu nad sebou a celý se otřásal nárazy o zem. Dolní polovinu svahu už sklouzal po zadku jako dítě. Pod ním se bezmocně koulela Charlie.

Bože, vždyť ona se dokoulí až do silnice –

„Charlie!“ zavolal chraplavě, až ho to zabolelo v krku i v hlavě. „Pozor!“

Najednou byla dole, dřepěla v odstavném pruhu a vzlykala, omývaná světlem projíždějícího auta. Vzápětí přistál vedle ní se zaduněním, které mu otřáslo celou páteří. Začal vidět dvojitě, trojitě – a pak se to postupně ustálilo.

Charlie seděla na bobku a držela si hlavu.

„Charlie,“ dotkl se její ruky. „Dobře to dopadlo, miláčku.“

„Měla jsem jim spadnout pod kola!“ vykřikla hlasem plným divoké a kruté nenávisti k sobě samé, až Andyho zabolelo u srdce. „Zasloužila bych si to, protože jsem ho zapálila!“

„Ššš,“ konejšil ji. „Charlie, na to už vůbec nesmíš ani pomyslet.“

Objal ji. Kolem nich svištěla auta. V každém mohl jet policajt, a to by byl konec. Jenže v tuhle chvíli by to byla téměř úleva.

Charlie pomalu přestávala vzlykat. Uvědomil si, že je to částečně dané únavou. Toutéž únavou, která zveličovala jeho bolest hlavy tak, že už se z ní ani nemohl vykřičet, a přinášela mu příval nevítaných vzpomínek. Kdyby si tak mohli někde lehnout…

„Můžeš vstát, Charlie?“

Pomalu se zvedla a otřela si poslední slzy. Její tvář byla ve tmě jako bledý měsíček. Při pohledu na ni ucítil bodavý hrot viny. Měla by být pohodlně schoulená v posteli v nějakém domě s téměř splacenou hypotékou, s medvídkem v náručí, připravená jít ráno do školy bojovat za Boha, vlast a postup do druhé třídy. Místo toho stála v odstavném pruhu dálnice na severu státu New York, ve čtvrt na dvě ráno, na útěku, sžíraná vinou za něco, co zdědila po rodičích – za něco, o čem sama nemohla rozhodnout o nic víc než o upřímné modři svých očí. Jak vysvětlíte sedmileté holčičce, že táta a máma kdysi potřebovali dvě stě dolarů, a lidé, s kterými mluvili, je utěšovali, že o nic nejde, jenže lhali?

„Něco si stopneme,“ Andy ji vzal kolem ramen, ale sám by nedokázal říct, jestli ji chtěl uklidnit, nebo jestli se o ni chtěl opřít. „Dojedeme do nějakého hotelu nebo motelu a vyspíme se. Pak vymyslíme co dál. Dobře?“

Charlie odevzdaně přikývla.

„Tak jo,“ řekl a zvedl palec. Auta kolem nich lhostejně projížděla a necelé dvě míle od nich se už zase vydalo na cestu to zelené. Andy o tom neměl potuchy; jeho zmučená mysl se ve vzpomínkách vrátila k tomu večeru, kdy seděli s Vicky v Unionu. Doprovodil ji na kolej a na schodu před velkými dvoukřídlými dveřmi se znovu potěšil dotykem jejích rtů. Váhavě ho objala kolem krku, dívka, která byla ještě panna. Byli mladí, bože, jak byli tehdy mladí.

Auta je míjela a Charlie poletovaly vlasy ve vírech vzduchu za nimi a on vzpomínal na všechno ostatní, co se událo toho večera před dvanácti lety.

16

Když vyprovodil Vicky do jejího pokoje, prošel univerzitním areálem a zamířil k dálnici s úmyslem dojet do města stopem. Přestože pociťoval ve tváři jen slabé závany, mezi jilmy lemujícími areál se proháněl silný májový vítr, jako by vzduchem nad ním proudila neviditelná řeka, jejíž šum vnímal jen vzdáleně.

Cesta vedla kolem Jason Gearnegie Hall a Andy se před tou ztemnělou budovou zastavil. Čerstvě olistěné stromy kolem ní se vlnily v neviditelném proudu té větrné řeky. Po zádech mu projel chlad, usadil se mu v žaludku a trochu ho zmrazil. Zachvěl se, i když byl teplý večer. Měsíc jako velký stříbrný dolar proplouval mezi prámy oblaků a postříbřoval je, jak je vítr hnal po té temné vzdušné řece. Měsíční světlo se odráželo v oknech, která plála jako nepříjemné prázdné oči.

Tam se něco stalo, pomyslel si. Něco jiného, než nám řekli a na co nás připravovali. Co to bylo?

Ze vzpomínek se mu opět vynořila ta ruka, z níž odkapávala krev, jenže tentokrát zřetelně viděl, jak plácá do schématu, sklouzává a zanechává na něm tlustou krvavou čáru… a navíjecí mechanismus s rachotem schéma vytahuje.

Vydal se ke vchodu. Byl to bláznivý nápad. Po desáté večer ho nikdo do školní budovy nepustí. A –

A navíc se bojím.

Ano. To bylo ono. Bylo tu příliš mnoho zneklidňujících polovzpomínek. A bylo příliš snadné přesvědčit sám sebe, že to byly jen fantazie; Vicky už byla na nejlepší cestě, aby tomu uvěřila. Jeden testovaný subjekt si vyškrábal oči. Jedna dívka křičela, že chce umřít, že smrt je lepší než tohle, i kdyby se měla dostat do pekla a navěky se tam škvařit. Dalšímu se zastavilo srdce a oni ho s profesionálním klidem odnesli z dohledu. Protože, přiznej si to, Andy, starý brachu, tebe neděsí myšlenky na telepatii, tebe děsí pomyšlení na to, že něco z toho se skutečně mohlo stát.

Za klapotu podpatků došel k velkým dvojitým dveřím a zkusil je. Zamčené. Za nimi viděl prázdnou halu. Zabouchal, a když uviděl, že někdo vychází ze stínů, málem utekl. Málem utekl, protože tvář, která se měla vynořit z těch plovoucích stínů, mohla patřit Ralphu Baxterovi nebo tomu blonďákovi s vlasy na ramena a jizvou na bradě.

Ale nepatřila; muž, který došel přes halu ke dveřím, odemkl je a vystrčil z nich nevrlý obličej, byl typický příslušník univerzitní ochranky: asi tak dvaašedesát, vrásčité tváře a čelo, ostražité modré oči, kalné přemírou času stráveného nad lahví.

„Barák je zavřenej,“ prohlásil.

„Já vím,“ řekl Andy. „Ale já jsem se zúčastnil toho pokusu v posluchárně číslo 70, který skončil dneska ráno, a –“

„To je jedno! Ve všední dny zavíráme v devět! Přijď zítra!“

„– a myslím, že jsem tam nechal hodinky,“ nedal se Andy, který žádné hodinky nevlastnil. „Tak co říkáte? Jenom se tam nenápadně porozhlídnu.“

„Nemůžu tě tam pustit,“ namítl noční hlídač, i když teď už podivně nejistě.

Aniž by o tom Andy přemýšlel, zašeptal: „Ale můžete. Jenom se tam podívám a hned vám odsud vypadnu. Ani si nevzpomenete, že jsem tu byl.“

Najednou se ho zmocnil podivný pocit: jako by toho nočního hlídače nějak postrčil, ale ne rukama; jako by ho ponoukl myšlenkou. A hlídač o dva tři kroky nejistě ustoupil a nechal ho projít.

Andy trochu znepokojeně vešel. Ucítil v hlavě ostrou bolest; brzy však otupěla a půl hodiny nato odezněla.

„Je ti něco?“ zeptal se noční hlídač.

„Co? Ne, nic.“

Hlídač se upokojil a přátelsky se na Andyho usmál. „Tak jdi nahoru a podívej se po těch hodinkách, když chceš. A nemusíš spěchat. Stejně si nejspíš nebudu pamatovat, že jsi tu vůbec byl.“

A odloudal se.

Andy se za ním nevěřícně díval a pak si nepřítomně promnul čelo, jako by chtěl utišit dozvuky bolesti. Co to s tím dědou proboha provedl? Něco určitě.

Otočil se, zamířil ke schodům a vyšel po nich. Horní chodba byla ponořená do hlubokého stínu a úzká; Andyho se zmocnil pronikavý klaustrofobický pocit a sevřel mu hrdlo jako neviditelný psí obojek. Svou horní částí budova čněla do té větrné řeky, jejíž zbloudilé proudy se s tichým kvílením proháněly pod okapy. Posluchárna číslo 70 měla dvoukřídlé dveře, v horní polovině vyplněné mléčným sklem. Andy stál před nimi a poslouchal vítr ve starých okapových rourách. Srdce mu v hrudi bušilo.

V tu chvíli chtěl odejít; náhle mu připadalo schůdnější nevědět, prostě zapomenout. Pak rozhodně sáhl po klice a říkal si, že stejně nemusí mít žádné obavy, protože posluchárna bude zamčená a jemu se uleví.

Jenže bylo odemčeno, kulová klika se volně otočila a dveře se otevřely.

Posluchárna byla prázdná, osvětlená jen mihotavým přísvitem měsíce; paprsky pronikaly mávajícími větvemi starých jilmů. I v tomhle světle viděl, že lůžka odstranili. Tabule byla smazaná a umytá. Schéma bylo vytažené jako roleta. Stahovací kroužek se pohupoval. Andy k němu došel a po chvíli váhání schéma rozechvělou rukou rozvinul.

Jednotlivé části mozku; lidského mozku rozporcovaného a označeného jako v učebnici pro řezníky. Pouhý pohled na ně v něm znovu vyvolal ten psychedelický pocit jako po LSD. Nepřipadalo mu to zvláštní, bylo mu z toho nevolno, až mu uniklo tiché zaúpění, jemné jako stříbrné vlákno pavučiny.

Ta krvavá skvrna tam byla, černá šmouha v neklidném měsíčním světle. Z tištěné legendy, na které bylo před víkendovým pokusem nepochybně napsáno CORPUS CALLOSUM, zbylo pouhé COR OSUM, rozdělené černou šmouhou.

Taková maličkost.

Taková obludnost.

Stál ve tmě, díval se na to a roztřásl se.

Co z toho se skutečně stalo? Něco? Většina? Všechno? Nic?

Andy za sebou uslyšel nějaký zvuk, nebo si to aspoň myslel: kradmé vrznutí boty. Trhl sebou a jednou rukou udeřil do schématu – s tímtéž příšerným pleskavým zvukem. Schéma se navinulo. V temné místnosti to burácivě zarachotilo.

Náhlé zaklepání na měsícem postříbřené okno na druhé straně posluchárny; větev nebo snad mrtvé prsty s odkapávajícími cáry tkáně: pusťte mě tam, nechal jsem tam oči pusťte mě pusťte –

Otáčel se ve zpomaleném snu, zpomaleně, hluboce přesvědčený, že je to ten kluk, s prázdnými mokvavými černými důlky místo očí. Srdce mu v krku poskakovalo.

Nikdo tam nebyl.

Nic tam nebylo.

Ale měl zjitřené nervy, a když větev začala znovu neodbytně klepat, utekl bez ohlédnutí. Běžel tryskem úzkou chodbou a najednou za sebou slyšel kroky, ozvěnu svých vlastních. Schody do haly seběhl po dvou, prudce oddychoval, krev mu bušila ve spáncích. Vzduch ho v krku škrábal jako seno.

Hlídače nikde neviděl. Vyšel ven, zavřel za sebou jedno křídlo velkých prosklených vstupních dveří a vytratil se na nádvoří jako uprchlík, jímž se měl později stát.

17

Za pět dní Andy odvlekl Vicky Tomlinsonovou proti její vůli do Jason Gearneigh Hall. Už byla rozhodnutá, že na ten pokus nikdy nebude myslet. Vyzvedla si na katedře psychologie šek na dvě stě dolarů, uložila ho do banky a byla odhodlaná zapomenout, odkud ty peníze přišly.

Nakonec ji přesvědčil, aby šla – vůbec netušil, že umí být tak výřečný. Do posluchárny přišli během střídání skupin před třetí hodinou; líným májovým vzduchem se nesla zvonkohra z harrisonské kaple. „Za denního světla se nám nemůže nic stát,“ tvrdil a sám pro sebe si byť v duchu odmítal upřesnit, čeho by se vlastně měli bát. „Navíc je všude plno lidí.“

„Mně se tam prostě nechce, Andy,“ vzpírala se, ale šla.

Z posluchárny vycházeli asi dva nebo tři studenti s knihami v podpaží. Slunce připadalo Andymu barevně nudnější než diamantový prach nočního měsíce.

Společně s Andym a Vicky vešlo do posluchárny několik dalších studentů, které ve tři hodiny čekal seminář z biologie. Jeden student začal vykládat dalším dvěma o demonstraci za zrušení Cvičných jednotek záložních důstojníků. Andyho a Vicky si vůbec nikdo nevšímal.

„Tak dobře,“ řekl Andy stísněně, „uvidíme, co si budeš myslet o tomhle.“

Uchopil schéma za kroužek a rozvinul je. Zírali na nahého muže bez pokožky a s vyznačenými orgány. Jeho svaly vypadaly jako propletená přadena červené příze. Nějaký šprýmař pod to napsal Mrzutý Oskar.

„Bože!“ vydechl Andy.

Stiskla mu ruku. Teplá dlaň se jí nervózně potila. „Andy. Prosím tě, pojď pryč, než nás někdo pozná.“

Ano, taky chtěl odejít. Skutečnost, že vyměnili schémata, ho děsila víc než všechno ostatní. Zatáhl za kroužek a pustil. Ten zvuk už důvěrně znal.

Jiné schéma. Tentýž zvuk. Ještě po dvanácti letech si ten zvuk dokázal vybavit – pokud mu to rozbolavělá hlava dovolila. Do posluchárny číslo 70 v Jason Gearneigh Hall pak už nikdy nevstoupil, ale ten zvuk mu utkvěl.

Slýchal ho často ve snech… a viděl tu tápající, tonoucí zakrvácenou ruku.

18

Zelený vůz tiše projel po letištním přivaděči na nájezd na Severní. Za volantem seděl Norville Bates s rukama ustálenýma v poloze za deset minut dvě. Z rádia se linul tlumený tok klasické hudby. Vlasy měl teď krátké a sčesané dozadu, ale polokruhová jizvička na bradě se nezměnila – v dětství se řízl o rozbitou lahev od koly. Kdyby Vicky ještě žila, určitě by ho poznala.

„Máme tu jednoho místního,“ řekl muž v hezkém obleku. Jmenoval se John Mayo. „Je to novinář na volné noze. Kromě nás dělá i pro DIA.“

„Takže obyčejná kurva,“ podotkl třetí muž a všichni tři se nervózně zahihňali. Věděli, že jsou blízko; téměř cítili krev. Třetí muž se jmenoval Orville Jamieson, ale raději se nechal oslovovat jako Oudžej, nebo ještě lépe Džus. Všechny úřední papíry podepisoval OJ. Jednou se podepsal Džus a ten parchant kapitán ho pokáral – ne ústně, písemně, a dal mu to do záznamů.

„Myslíte, že jeli po Severní?“ zeptal se Oudžej.

Norville Bates pokrčil rameny. „Buď odjeli po Severní, nebo si to namířili do Albany. Nechal jsem toho místního balíka prohlídnout zdejší hotely, protože je to jeho město, ne?“

„Jo,“ kývl John Mayo. S Norvillem vycházel dobře. Dělali spolu už dlouho. Začínali v posluchárně číslo 70 v Jason Gearneigh Hall a to, kamaráde, to byl hodně drsný začátek. Něco tak drsného už by John znovu zažít nechtěl. To on resuscitoval toho kluka se srdeční zástavou. Na začátku vietnamské války byl medik a věděl, jak se pracuje s defibrilátorem – aspoň teoreticky. V praxi to nešlo tak dobře a ten kluk jim zůstal na stole. Toho dne dostalo P-6 dvanáct studentů. Dva zemřeli – ten kluk, kterému se zastavilo srdce, a šest dní nato na koleji ještě jedna holka, zřejmě na náhlou mozkovou embolii. Dva další beznadějně zešíleli – ten kluk, co si vyškrábal oči, a holka, která celkově ochrnula. Wanless v tom viděl psychické příčiny, ale kdo ví? Za jeden den toho bylo až moc, to určitě.

„Ten místní balík si s sebou bere ženu,“ řekl Norville. „Ta hledá svou vnučku. Syn s tou holčičkou někam utekl. Nechutné rozvodové tahanice a tak. Nechce s tím chodit na policii, dokud nebude muset, ale bojí se, že by synovi mohlo rupnout v bedně. Pokud to sehraje dobře, neexistuje noční recepční, který by jí neřekl, že se tam ti dva ubytovali.“

„Pokud to sehraje dobře,“ řekl Oudžej. „U těchhle novinářů nikdy nevíš.“

„Jedeme na nejbližší nájezd, ne?“ zeptal se John.

„Jo,“ přisvědčil Norville. „Je to odsud tak tři čtyři minuty.“

„Měli dost času se na tu dálnici dostat?“

„Měli, jestli šli trochu svižně. Možná je sebereme, až budou stopovat přímo na nájezdu. Nebo to vzali zkratkou po tý stráni. V každým případě nám stačí je v klidu dojet.“

„Tak kampak máš namířeno, kamaráde? Nastup si,“ řekl Džus a zasmál se. V podpažním pouzdře na levé straně hrudníku měl revolver .357 Magnum. Říkal mu Žihadlo.

„Pokud už jim někdo zastavil, tak máme kurevskou smůlu, Norve,“ řekl John.

Norville pokrčil rameny. „To je otázka náhody. Je čtvrt na dvě v noci. V tuhle dobu je pochopitelně provoz nejslabší. A co si takový obchodník pomyslí, když uvidí stopovat chlapa s malou holkou?“

„Že z toho nekouká nic dobrýho,“ mínil John.

„Naprosto souhlasím.“

V dálce před nimi blikaly ukazatele nájezdu na Severní dálnici. OJ si položil ruku na ořechovou pažbu Žihadla. Pro všechny případy.

19

Kolem nich projela dodávka a zvířila chladný vzduch… a brzdová světla se jí rozjasnila a vůz zastavil v odstavném pruhu asi padesát yardů od nich.

„Zaplaťpámbu,“ řekl Andy tiše. „Nech mluvit mě, Charlie.“

„Dobře, tati,“ kývla odevzdaně. Pod očima měla tmavé kruhy. Dodávka couvala, jak k ní mířili. Andy měl místo hlavy olověnou kouli, která se stále zvětšovala.

Na boku dodávky byl namalovaný výjev z Pohádek tisíce a jedné noci – kalifové, dívky s průhlednými závoji, záhadně se vznášející koberec. Ten koberec byl nepochybně rudý, ale ve světle výbojek měl nahnědlou barvu zaschlé krve. Andy otevřel dveře spolujezdce, zdvihl Charlie a strčil ji dovnitř. Pak si vlezl za ní. „Díky, pane,“ řekl. „Zachránil jste nám život.“

„S radostí,“ odtušil řidič. „Zdravím tě, cizinko.“

„Dobrý večer,“ špitla Charlie.

Řidič se podíval do postranního zrcátka a rozjel se v odstavném pruhu. Po chvíli zrychlování přejel do pravého jízdního pruhu. Andy se podíval přes dcerčinu mírně skloněnou hlavu a zmocnil se ho pocit viny: řidič byl přesně ten typ mladého kluka, jakému by Andy nikdy nezastavil. Vysoký a štíhlý, s hustými černými vousy, které se mu vlnily až na prsa, široký plstěný klobouk, který vypadal jako rekvizita z filmu o kentuckých horalech. Z koutku úst mu trčela ručně ubalená cigareta, z níž stoupal kouř. Podle vůně to byl tabákový kouř, žádná marihuana.

„Kam máte namířeno?“ zeptal se řidič.

„O dvě města dál,“ odpověděl Andy.

„Do Hastings Glen?“

„Přesně.“

Řidič přikývl. „Řek bych, že před někým utíkáte.“

Charlie ztuhla a Andy jí konejšivě položil ruku na záda a mnul je tak dlouho, dokud se neuvolnila. Z řidičova hlasu žádnou hrozbu necítil.

„Na letišti nás pronásledoval soudní doručovatel,“ řekl.

Řidičův úsměv nebylo v divokých vousech téměř vidět. Trčela z nich jen cigareta, kterou vytáhl z úst a pootevřeným okénkem ji nabídl větru. Zmizela v proudu vzduchu.

„Hádám, že to má co do činění tady s malou,“ usoudil.

„To nejste daleko od pravdy,“ potvrdil Andy.

Řidič se odmlčel. Andy se opřel a snažil se vypořádat s bolením hlavy. Zdálo se mu, že se mu ustálilo na samém vrcholu. Bylo to vůbec někdy takhle zlé? Těžko říct. Pokaždé, když to přehnal, mu to připadalo horší. Bude trvat měsíc, než se zase odváží někoho ponouknout. Věděl, že když přejedou dvě města, moc daleko se nedostanou, ale dál by to dnes v noci nedokázal. Byl přetažený. Hastings Glen bude muset stačit.

„Koho tipujete?“ zeptal se ho řidič.

„Co?“

„Na vítězství v Sérii. San Diego Padres – myslíte, že vyhrajou Světovou sérii?“

„To je dost absurdní představa,“ řekl Andy. Vlastní hlas k němu doléhal z velké dálky, jako zvonění podmořského zvonu.

„Co je vám, člověče? Jste celej bledej.“

„Bolí mě hlava. Mám migrénu.“

„Jste pod velkým tlakem. To umím pochopit. Přespíte v hotelu? Nepotřebujete trochu peněz? Můžu vám nechat pět dolarů. Dal bych vám víc, ale jedu do Kalifornie, tak musím trochu počítat. Jako Joadovi v Hroznech hněvu.“

Andy se vděčně usmál. „Myslím, že vystačíme.“

„Tak dobře.“ Podíval se na Charlie, která mezitím usnula. „Hezká holčička. Dáváte na ni pozor?“

„Dělám, co můžu.“

„To je dobře,“ pochválil ho řidič. „Tak to má být.“

20

Hastings Glen bylo jen pár domů kolem silnice a sem tam nějaký ten dům navíc. Semafory tu teď v noci blikaly.

Vousatý řidič v horalském klobouku s nimi sjel z dálnice, projel spícím městečkem a po silnici číslo 40 je dovezl k motelu Slumberland, domu ze sekvojového dřeva, za nímž bylo sklizené kukuřičné pole s několika zapomenutými suchými rostlinami. Na střeše pomrkával do tmy růžovočervený neon nesmyslným nápisem VOL Á M STA. Jak se Charlie propadala do stále hlubšího a hlubšího spánku, stále víc se nakláněla doleva, až hlavou skončila na řidičově odžínovaném stehně. Andy se nabídl, že ji zvedne, ale řidič zavrtěl hlavou.

„To nemusíte, pane. Nechte ji spát.“

„Mohl byste nás vysadit o kousek dál?“ zeptal se Andy. Těžko se mu přemýšlelo, ale tahle obezřetnost byla téměř intuitivní.

„Nechcete, aby noční recepční viděl, že nemáte auto, co?“ usmál se řidič. „Samozřejmě. Ale v takovýmhle motelu by jim bylo ukradený, kdybyste přijel na jednokolce.“

Kola dodávky zachrastila na štěrkové krajnici. „Vážně by se vám nehodilo těch pět vdolků?“

„Možná jo,“ zdráhal se Andy. „Napíšete mi adresu? Já vám je pošlu.“

V řidičových vousech se znovu objevil úsměv. „Moje adresa je ‚Na cestách‘,“ vytáhl peněženku. „Ale třeba ještě uvidíte můj šťastnej úsměv, ne? Kdo ví. Tak si vemte toho Abea, člověče.“ Podal Andymu pětidolarovku a ten se zničehonic rozplakal. Ne moc, ale rozplakal.

„Ale no tak,“ řekl řidič laskavě a lehce se dotkl Andyho zátylku. „Život je krátkej a bolest dlouhá a na tomhle světě jsme proto, abysme si pomáhali. To je motto filozofickýho komiksu Jima Paulsona. Dobře se starejte o tu malou cizinku.“

„Jistě,“ Andy si otřel oči. „Charlie? Broučku? Prober se. Ještě chvíli vydrž.“

21

Tři minuty nato se o něj Charlie ospale opírala a on sledoval Jima Paulsona, jak jede k zavřené restauraci, tam se otáčí, míjí je a míří zpátky na dálnici. Andy zdvihl ruku. Paulson jeho pozdrav opětoval. Stará fordka s pohádkovými výjevy na boku, s džiny a velkovezíry a tajemným létajícím kobercem. Doufám, že na tebe Kalifornie bude hodná, chlapče, pomyslel si Andy, než se s Charlie vydal k motelu Slumberland.

„Počkáš na mě venku a někam se schováš,“ řekl Andy. „Ano?“

„Tak dobře, tati.“ Byla strašně ospalá.

Nechal ji za stálezeleným keřem, došel ke vchodu a zazvonil. Asi za dvě minuty se za dveřmi objevil muž středního věku v županu a leštil si brýle. Otevřel dveře a beze slova Andyho vpustil.

„Napadlo mě, jestli bych nemohl dostat chatku na konci té levé řady,“ požádal Andy. „Nechal jsem tam auto.“

„V tomhle ročním období můžete mít pro sebe celou tu západní řadu,“ a recepční v úsměvu odhalil žluté zuby. Podal Andymu předtištěný informační formulář a pero s reklamou na obchodní potřeby. Venku neslyšně projelo nějaké auto; jen světla zazářila a zmizela.

Andy se zapsal pod jménem Bruce Rozelle. Bruce přijel vegou, r. v. 1978, newyorské poznávací značky LMS 240. Na okamžik se zahleděl na volnou kolonku nadepsanou ORGANIZACE/SPOLEČNOST a pak, v záblesku inspirace (jakou mu povolila rozbolavělá hlava) napsal Prodejní automaty, a do kolonky způsob platby vyplnil HOTOVĚ.

Kolem motelu projelo další auto.

Recepční formulář parafoval a odsunul ho stranou. „Dělá to sedmnáct dolarů a padesát centů.“

„Nevadí vám drobné?“ zeptal se Andy. „Neměl jsem příležitost proměnit to na větší, tak s sebou vláčím dvacet liber mincí. Nesnáším tyhle maršruty po venkově.“

„Jsou to taky peníze. Mně to nevadí.“

Andy sáhl do kapsy, prsty odsunul pětidolarovku a vytáhl hrst čtvrtdolarů, pětníků a desetníků. Napočítal čtrnáct dolarů, sáhl pro další drobné a dopočítal zbytek. Recepční rovnal mince do úhledných sloupečků a sypal je do příslušných přihrádek pokladny.

„Víte,“ zavřel pokladnu a s nadějí se podíval na Andyho, „slevil bych vám pět dolarů, kdybyste mi spravil ten automat na cigarety. Už týden mi nefunguje.“

Andy došel k automatu, který stál v rohu, chvíli předstíral, že si ho prohlíží, a pak se vrátil. „Není to náš typ,“ řekl.

„Á. Sakra. No nic. Dobrou noc, příteli. Ve skříni najdete přikrývku navíc, kdybyste chtěl.“

„Dík.“

Vyšel ven. Štěrk mu chrastil pod nohama a jemu to při zvýšené vnímavosti ke zvukům znělo jako skřípot mlýnských kamenů. Došel ke keři, kde nechal Charlie, ale nebyla tam.

„Charlie?“

Bez odezvy. Přehodil si klíč od pokoje s dlouhým plastovým přívěskem z jedné ruky do druhé. Najednou se mu zpotily obě ruce.

„Charlie?“

Stále žádná odpověď.

Zavzpomínal a zdálo se mu, že to auto, které projelo kolem, když vyplňoval přihlašovací formulář, tu někde zpomalilo. Třeba bylo zelené.

Znovu se mu zrychlil tep a do hlavy mu začala vystřelovat bolest. Snažil se myslet na to, co by udělal, kdyby Charlie byla pryč, ale nešlo mu to. To bolení hlavy bylo příšerné. Teď –

Z hloubi keřů se ozvalo jemné chrápání. Zvuk, který moc dobře znal. Vrhl se za ním, až mu zpod podrážek odlétl štěrk. Nepoddajné větve mu poškrábaly nohy a tahaly ho za šosy manšestrového saka.

Charlie ležela na boku na okraji motelového trávníku, nohy přitažené skoro až k bradě, ruce mezi nimi. Tvrdě spala. Andy nad ní chvíli postál se zavřenýma očima a pak jí zatřásl, aby ji vzbudil – doufal, že téhle noci už naposled. Téhle dlouhé, předlouhé noci.

Charlie se zachvěla víčka a pak se na něj podívala.

„Tati?“ řekla z polospánku zastřeným hlasem. „Já jsem se schovala, jak jsi chtěl.“

„Já vím, miláčku. Věděl jsem, že se schováš. Pojď sem. Půjdeme do postýlky.“

22

Za dvacet minut už leželi na manželské posteli v chatce číslo 16. Charlie tvrdě spala a pravidelně oddechovala, Andy byl ještě vzhůru, ale usínal. Ve spánku mu bránilo jen úporné dunění v hlavě… a otázky.

Byli na útěku už asi rok. Skoro se tomu nedalo uvěřit, protože to jako útěk moc nevypadalo, zvlášť třeba v pensylvánském Port City, kde vedl kurzy hubnutí. Charlie tam chodila do školy, takže jak můžete být na útěku, když máte práci a vaše dcera chodí do první třídy? V Port City je málem chytli – ne proto, že by byli tak dobří (i když byli strašně zarputilí, a toho se Andy dost bál), ale proto, že sám udělal zásadní chybu – na chvíli si dovolil zapomenout, že jsou uprchlíci.

To teď nepřicházelo v úvahu.

Jak blízko asi jsou? Jsou stále ještě v New Yorku? Kdyby tak mohl uvěřit, že nezachytili číslo toho taxíku, že je stále zjišťují. Spíš už jsou v Albany, rozlezlí po letišti jako červi v hromadě masových odřezků. Hastings Glen? Sem se dostanou možná ráno. A možná ne. Hastings Glen je patnáct mil od letiště. Hlavně si nesmí nechat zastřít zdravý rozum paranoiou.

Zasloužím si to. Zasloužím si jim spadnout pod kola, protože jsem ho zapálila!

A jeho vlastní hlas odpovídá: Mohlo to být horší. Mohla jsi mu zapálit obličej.

Hlasy ve strašidelném pokoji.

Napadlo ho ještě něco jiného. Údajně přijeli vegou.

Až ráno noční recepční neuvidí před chatičkou číslo 16 zaparkovanou vegu, napadne ho, že ten chlápek od automatů už odjel? Nebo to bude zjišťovat? Jenže s tím se teď nedá nic dělat. Andy byl naprosto vyčerpaný.

Říkal jsem si, že je na něm něco zvláštního. Byl nezdravě bledý. A platil drobnými. Říkal, že pracuje pro společnost, která obchoduje prodejními automaty, ale automat na cigarety tady v hale spravit nedokázal.

Hlasy ve strašidelném pokoji.

Odsunul se na svou stranu postele a poslouchal, jak Charlie pomalu, pravidelně dýchá. Už si myslel, že ji dostali, ale jen zalezla hlouběji do křoví. Z dohledu. Charlene Roberta McGeeová, Charlie od… no, odjakživa. Já nevím, co bych dělal, Charlie, kdyby mi tě vzali.

23

Poslední hlas, hlas jeho spolubydlícího Quinceyho z doby před šesti lety.

Charlie byl tehdy rok a oni už samozřejmě věděli, že není normální. Věděli to od chvíle, kdy jí byl týden a Vicky ji musela přenést k nim do postele, protože když ji nechali v její postýlce, polštář začal… no, začal doutnat. Ten večer, kdy postýlku odstranili nadobro, beze slova, protože měli takový strach, že se to ani vyslovit nedalo, se polštář rozpálil natolik, že jí udělal na tvářičce puchýř a ona proplakala celou noc, přestože jí na to Andy dal solarcain, který našel v lékárničce. Ten první rok to byl strašný blázinec. Nevyspali se, žili v neustálém strachu. Když se opozdili s krmením, začaly hořet odpadkové koše, jednou vzplály záclony, a kdyby Vicky nebyla nablízku –

Až její pád ze schodů ho konečně přiměl zavolat Quinceymu. Tehdy už lezla a uměla vylézt po kolenou do schodů a pozpátku zase dolů. Toho dne ji hlídal Andy; Vicky byla s kamarádkou na nákupech u Sentera. Moc se jí nechtělo a Andy ji málem musel vystrkat ze dveří. Poslední dobou vypadala opotřebovaně, utahaně. V očích měla podivný výraz, který mu připomněl ty příběhy o strašlivé únavě z bojů za války.

Četl si v obývacím pokoji, poblíž schodiště. Charlie lezla nahoru a dolů. Na schodech seděl plyšový medvídek. Samozřejmě ho měl odstranit, ale pokaždé, když Charlie lezla nahoru, tak se mu vyhnula, a to Andyho ukolébalo – stejně jako ho později ukolébalo zdání normálního života v Port City.

Když lezla potřetí dolů, zachytila nohou o medvídka a sletěla až k patě schodiště a začala vztekle a vyděšeně naříkat. Na schodech byl koberec, takže neměla jedinou modřinu – Bůh bdí nad opilci a malými dětmi, jak říkával Quincey, a to bylo poprvé, kdy si na Quinceyho vědomě vzpomněl – ale Andy k ní okamžitě přispěchal, zdvihl ji do náruče, objal ji, žvatlal nesmyslná slůvka útěchy a při tom ji rychle prohlížel, jestli někde nekrvácí, jestli nemá něco zlomeného nebo jestli nejeví příznaky otřesu mozku. A –

A vtom to ucítil – neviditelný, neuvěřitelný záblesk smrti v dceřině mozku. Bylo to jako závan horkého vzduchu za vlakem metra, když je léto a vy stojíte příliš blízko kolejiště. Mírný, neslyšný závan vzduchu… a v tu chvíli medvídek vzplanul. Medvídek ublížil Charlie, Charlie ublížila medvídkovi. Plameny zahučely, a jak medvídek černal, Andy se přes závoj plamenů na okamžik zahleděl do černých cvočků jeho očí. Plameny přeskočily na koberec pokrývající schodiště. Andy odložil dceru a běžel pro hasicí přístroj zavěšený na zdi vedle televize. O věcech, které by jejich dcera dokázala způsobit, se s Vicky nikdy nebavili – byly chvíle, kdy Andy chtěl, ale Vicky ho odmítala poslouchat; s hysterickou úporností se tomu tématu vyhýbala a tvrdila, že Charlie nic není, vůbec nic – ale v domě se začaly nenápadně a beze slova objevovat hasicí přístroje, stejně nenápadně, jako se na přelomu jara a léta objevují pampelišky. O tom, co by Charlie mohla způsobit, spolu sice nemluvili, ale po celém domě byly hasicí přístroje.

Cítil těžký pach škvířícího se koberce, popadl hasicí přístroj a vyrazil ke schodišti… a stejně si přitom stihl vzpomenout na povídku, kterou četl jako dítě, jmenovala se „Je to dobrý život“ a napsal ji jakýsi Jerome Bixby. Pojednávala o malém dítěti, které si psychickým terorem zotročilo rodiče; ti žili v neustálé hrůze z možnosti tisíců mrtvých a nikdy nevěděli, kdy se dítě rozzuří…

Charlie seděla pod schody a kvílela.

Andy překotně otočil uzávěrem hasicího přístroje a pěnou uhasil šířící se oheň. Došel pro medvídka, jehož spečený kožich nyní tvořily chuchvalce a hrudky pěny.

Nenáviděl sám sebe, a přesto věděl, že to musí udělat, musí ji takhle primitivně potrestat, musí stanovit hranici, dát jí lekci, a tak nacpal plačící vyděšené dcerce ohořelého medvídka málem až do uslzeného obličeje. Ty parchante mizernej, myslel si zoufale, proč nezajdeš do kuchyně pro nůž a neřízneš ji do obou tváří, abys ji poznamenal? A upnul se k té myšlence. Jizvy. Ano. To musí udělat. Zjizvit své dítě. Vypálit jí jizvu do duše.

„Líbí se ti, jak teď medvídek vypadá?“ zařval. Medvídek byl ohořelý, medvídek byl zčernalý a pálil ho do ruky jako chladnoucí kousek dřevěného uhlí. „Líbilo by se ti, kdyby celý shořel a ty už sis s ním nemohla hrát, Charlie?“

Charlie plakala tak usedavě, až musela lapat po dechu, na smrtelně bledé pleti jí naskákaly horečnaté rudé skvrny, oči jí tonuly v slzách.

„Néééé! Méďo! Méďo!“

„No vidíš,“ řekl příkře. „Méďa je celý spálený, Charlie. Spálila jsi Méďu. A když dokážeš spálit Méďu, mohla bys spálit i maminku. I tatínka. Tak… už to víckrát nedělej!“ Sklonil se k ní, ale ještě ji nevzal do náručí, ještě se jí nedotkl. „Už to víckrát nedělej, protože to je špatné!“

„Nééééé…“

Větší žal, větší hrůzu, větší strach už by jí způsobit nedokázal, a tak ji zdvihl, objal ji a chodil s ní sem a tam, než se – za dlouhou dobu – divoké vzlyky proměnily v nepravidelné štkaní a popotahování. Když se na ni po chvíli podíval, spala, s tvářičkou na jeho rameni.

Položil ji na pohovku, zašel do kuchyně k telefonu a zavolal Quinceymu.

Quincey se o tom nechtěl bavit. V tom roce 1975 pracoval pro velkou leteckou společnost a v poznámkách, které připisoval ke každoročnímu vánočnímu blahopřání McGeeovým, označil svou funkci jako „viceprezident pověřený utěšováním“. Lidé, kteří vyráběli letadla, měli se svými problémy chodit za Quinceym. A Quincey jim měl s jejich problémy pomáhat – s pocity odcizení, s krizemi identity, možná i s pocity, že je jejich práce odlidšťuje – aby se nevrátili k výrobní lince a nenamontovali tuhle součástku tam, kde měla být jiná, a aby tak letadla nepadala a svět byl nadále uchovaný pro demokracii. Za to Quincey dostával třicet dva tisíce dolarů ročně – o sedmnáct tisíc víc, než vydělával Andy. „A necítím se ani trochu provinilý,“ psal. „Vzhledem k tomu, že téměř sám držím Ameriku nad vodou, to považuju za dost nízký plat.“

To byl celý Quincey se svým sžíravým humorem. Jenže toho dne, kdy mu Andy volal z Ohia, zatímco jeho dcera spala a všude se vznášel pach spáleného medvídka a ožehnutého koberce, Quincey neměl na žertování náladu.

„Něco se ke mně doneslo,“ řekl nakonec, když pochopil, že Andy je neústupný. „Jenže telefony občas někdo odposlouchává, starý brachu. Žijeme v době Watergate.“

„Já se bojím,“ řekl Andy. „Vicky se bojí. A Charlie se taky bojí. Co jsi slyšel, Quincey?“

„Kdysi dělali pokus na dvanácti lidech. Asi před šesti lety. Pamatuješ se na to?“

„Pamatuju,“ zachmuřil se Andy.

„Z těch dvanácti už jich moc nezůstalo. Naposled jsem slyšel o čtyřech. A dva z nich se vzali.“

„Ano,“ přisvědčil Andy a v nitru cítil rostoucí hrůzu. Zbyli jenom čtyři? Co to Quincey povídá?

„Slyšel jsem, že jeden dokáže ohýbat klíče a zavírat dveře, aniž se jich dotkne.“ Quincey mluvil tichým hlasem, který překonával dva tisíce mil telefonního kabelu, procházel rozvodnami, předávaly si ho ústředny v Nevadě, Idahu, Coloradu a v Iowě. Mohli ho napíchnout na milionech míst.

„Ano?“ opáčil ve snaze zachovat klidný tón. A vzpomněl si na Vicky, která občas zapnula rádio nebo vypnula televizi, ačkoli se k dotyčnému přístroji ani nepřiblížila – a zřejmě si ani neuvědomovala, že něco takového vůbec dělá.

„Ano, opravdu to dokáže,“ potvrdil Quincey. „Je to – jak se to říká – zdokumentovaný případ. Když to dělá moc často, bolí ho hlava, ale dokáže to. Zavřou ho do malé místnosti a zkoušejí ho. Ohýbá klíče, zamyká dveře. Chápu, že je skoro šílený.“

„Bože… bože,“ vydechl Andy.

„Ten výzkum probíhá v rámci mírového úsilí, takže je v pořádku, když se zblázní,“ pokračoval Quincey. „Zblázní se, aby dvě stě dvacet milionů Američanů mohlo žít v míru a svobodě. Chápeš to?“

„Ano,“ zašeptal Andy.

„A co ti dva lidé, co se vzali? Nic, pokud je jim známo. Žijí v ústraní, v nějakém poklidném středoamerickém státě, jako je Ohio. Možná je tak jednou ročně zkontrolují. Jen aby viděli, jestli třeba neohýbají klíče nebo nezavírají dveře, aniž by se jich dotkli, nebo jestli pokoutně neléčí svalovou dystrofii. To je dobře, že ti lidé nic takového nedělají, viď, Andy?“

Andy zavřel oči a ucítil pach spálené látky. Charlie někdy otevřela ledničku, podívala se do ní a odlezla. A když Vicky zrovna žehlila a viděla to, pouhým pohledem ty dveře zavřela a vůbec si neuvědomovala, že dělá něco zvláštního. Ale jenom někdy. Jindy jí to nešlo a musela odejít od žehlení a ty dveře zavřít (nebo vypnout rádio nebo zapnout televizi). Vicky nedokázala ohýbat klíče nebo číst myšlenky nebo létat nebo zažíhat ohně nebo předpovídat budoucnost. Jen občas zavřela na dálku dveře, a to bylo asi tak všechno. Když se občas takhle předvedla, Andy si všiml, že si pak stěžuje na bolení hlavy nebo na citlivé břicho, a Andy nevěděl, jestli je to fyzická reakce nebo nějaké neurčité varování od jejího podvědomí. Schopnost dělat tyhle věci u ní možná trochu sílila v době menstruace. Byly to takové maličkosti a docházelo k nim tak zřídka, že je Andy časem považoval za normální. Pokud šlo o něj… dokázal ponoukat lidi. Neexistovalo pro to žádné pojmenování; snad to mělo nejblíž k hypnóze. A nemohl to dělat často, protože ho z toho bolela hlava.

Většinou úplně zapomínal, že není docela normální, a od toho dne stráveného v posluchárně číslo 70 nikdy nebyl v Jason Gearneigh Hall.

Zavřel oči a na temné planině za svými víčky viděl ta nesmyslná slova COR OSUM oddělená krvavou šmouhou.

„Ano, to je dobře,“ pokračoval Quincey, jako by Andy souhlasil. „Jinak by je mohli zavřít do dvou komůrek, kde by pracovali na plný úvazek, aby dvě stě dvacet milionů Američanů mohlo žít v míru a svobodě.“

„Je to dobře,“ souhlasil Andy.

„Těm dvanácti lidem,“ pokračoval Quincey, „těm dvanácti lidem možná dali drogu, kterou neměli tak docela probádanou. A je dost dobře možné, že je někdo – jistý Šílený doktor – záměrně oklamal. Ale na tom už nezáleží, ne?“

„Ne.“

„Takže jim dali tu drogu a ta jim možná trochu změnila chromozomy. Nebo hodně. Kdo ví. A dva z nich se možná vzali a rozhodli se mít dítě a to dítě možná mělo něco víc než její oči a jeho ústa. Nezajímali by se o to dítě?“

„Vsadím se, že zajímali,“ Andy už byl vyděšený natolik, že měl vůbec potíže artikulovat. Už teď se rozhodl, že o rozhovoru s Quinceym Vicky neřekne.

„Je to, jako když ochutnáš citron a je dobrý, a pak ochutnáš sněhovou pusinku a je taky dobrá, ale když ty chutě smísíš, dostaneš… úplně novou chuť. Vsadím se, že chtějí zjistit, co to dítě dokáže. Třeba ho jen chtějí vsadit do malé komůrky a přesvědčit se, jestli by nedokázalo zajistit světu věčnou demokracii. Myslím, že je to všechno, co jsem chtěl říct, starý brachu, snad už jen… snaž se být nenápadný.“

24

Hlasy v strašidelném pokoji.

Snaž se být nenápadný.

Otočil hlavu na motelovém polštáři a podíval se na Charlie, která tvrdě spala. Charlie, holčičko, co budeme dělat? Kam půjdeme, abychom byli sami? Jak jen tohle skončí?

Ani na jednu otázku neznal odpověď.

A pak konečně usnul, zatímco ne tak daleko od něj projíždělo tmou zelené auto, které stále doufalo, že narazí na velkého ramenatého muže v manšestrovém saku a malou světlovlasou holčičku v červených kalhotách a zelené halence.

Longmont, Virginia: Dílna

1

Dva hezké domy postavené v jižanském koloniálním stylu dělil dlouhý udržovaný trávník, protkaný vznosnými zákruty několika cyklistických stezek a dvouproudovou štěrkovou příjezdovou cestou, která sem vedla přes kopec z hlavní silnice. Domy stály průčelím proti sobě a jeden z nich sousedil s velkou, červeně natřenou stodolou se zářivě bílým lemováním. U druhého byla dlouhá stáj s tímtéž červenobílým nátěrem. Byli tu ustájeni jedni z nejlepších koní na Jihu. Mezi stodolou a stájí byl široký mělký rybník pro kachny, v němž se poklidně zrcadlila obloha.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Žhářka.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.