Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

PhDr. Mgr. Pavel Seknička, Ph.D.
Doc. RNDr. Anna Putnová, Ph.D., MBA

Etika v podnikání a hodnoty trhu

Kniha je monografie

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax:+420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 6186. publikaci

Odborná recenze:
Doc. JUDr. PhDr. Ilona Bažantová, CSc. – Právnická fakulta, Univerzita Karlova v Praze
Doc. Ing. Marie Bohatá, CSc. – CERGE UK v Praze a EI AV ČR
Doc. Ing. Jolana Volejníková, Ph.D. – Fakulta ekonomicko-správní, Univerzita Pardubice

Vydání odborné knihy schválila Vědecká redakce nakladatelství Grada Publishing, a.s.

Odpovědná redaktorka Mgr. Marie Zelinová
Grafická úprava a sazba Milan Vokál
Formát ePub Milan Vokál
Návrh a zpracování obálky Eva Hradiláková
Počet stran 200
První vydání, Praha 2016

Vytiskla Tiskárna v Ráji, s.r.o., Pardubice

Monografie vznikla v rámci výzkumného záměru Univerzity Karlovy v Praze, Právnické fakulty PRVOUK 04 – Institucionální a normativní proměny práva v evropském a globálním kontextu.

© Grada Publishing, a.s., 2016
Cover Photo © Depositphotos/Sergey Nivens

ISBN 978-80-271-9147-5 (ePub)
ISBN 978-80-271-9146-8 (pdf)
ISBN 978-80-247-5545-8 (print)

O autorech

PhDr. Mgr. Pavel Seknička, Ph.D.

Je absolventem oboru ekonomie a filozofie na Filozofické fakultě UK v Praze. V současnosti působí jako vysokoškolský učitel v oboru národního hospodářství na Právnické fakultě UK v Praze. V letech 1990–1998 pracoval jako generální manažer v různých organizacích na finančním trhu, poté se věnoval přednáškové a vědecké činnosti v oblasti teorie národního hospodářství, zároveň vyučoval i volitelné předměty etika v podnikání a vybrané otázky kapitálového trhu na PF UK v Praze.

Odbornou a vědeckou činnost zaměřuje na institucionální aspekty v podnikání, finanční ekonomii, právo kapitálového trhu a také na etiku v podnikání. Je autorem a spoluautorem několika publikací: Úvod do hospodářské etiky (1997, 2001), Vybrané otázky kapitálového trhu (2003), Etické řízení ve firmě (2007).

Je členem Společnosti pro etiku v ekonomice, podnikání a správě. Podílí se na výzkumu zejména v rámci programu PRVOUK 04 „Institucionální a normativní proměny práva v evropském a globálním kontextu“. Absolvoval studijní pobyty ve Velké Británii, Belgii a Německu. Publikuje doma i v zahraničí.

Doc. RNDr. Anna Putnová, Ph.D., MBA

Je docentkou a bývalou děkankou Fakulty podnikatelské VUT v Brně. Vyučuje podnikový management a etiku v podnikání. Od roku 2002 do roku 2004 byla členkou „Týmu expertů“ Ekonomické komise OSN pro podnikání žen. Vedla několik výzkumných projektů zaměřených na etiku podnikání. Spolupracuje s mezinárodními organizacemi a výzkumnými pracovišti. Hostovala a přednášela na univerzitách v Itálii, Rakousku a Řecku. Absolvovala studijní pobyty ve Finsku a Velké Británii. Odborně se zabývá otázkou aplikace etického řízení firem v českém a mezinárodním prostředí. Publikuje v domácím i zahraničním odborném tisku.

Úvod

Současné dění ve světě je spojeno s celou řadou očekávání v nejrůznějších oblastech. Globální ekonomika přináší nejen nové možnosti a výzvy, ale také nové podoby nelegálního jednání, které se dosud nevyskytovaly. V hospodářské činnosti, podnikání a obchodu veřejnost očekává, že aktéři jednání a rozhodování budou zachovávat základní pravidla fair play a chovat se eticky. To je předpokladem k tomu, aby obchod i hospodářství země mohly fungovat.

Na významu tak nabývá etika v podnikání. Může být charakterizována různým způsobem, avšak vždy vychází a bude vycházet z etických pravidel, zejména hodnot, norem a principů, které jsou založeny na dobrovolnosti a sebekontrole. Klíčový význam pro řešení všech etických dilemat a problémů v ekonomické praxi mají, podle našeho názoru, právě etické ctnosti a hodnoty, jež vnímáme jako vodítka a směrníky jednání a chování.

Ideový základ etiky v podnikání spočívá totiž především na ctnostech a hodnotách. Plně si uvědomujeme, že kromě ideové a teoretické báze má etika v podnikání také instrumentální podstatu. Ta je založena hlavně na tradičních a moderních nástrojích a metodách. Společně utváří komplexní etickou infrastrukturu v ekonomické činnosti. Monografie, kterou vám předkládáme, obsahově navazuje na publikaci Etické řízení ve firmě autorů Anny Putnové, Pavla Sekničky a Pavla Uhláře, která vyšla v roce 2007 v nakladatelství Grada Publishing, a.s.

Nová práce, monografie Etika v podnikání a hodnoty trhu je motivována snahou ukázat hodnotová východiska naší kultury, užívaná v každodenním rozhodování, a také praktické nástroje, které mohou posloužit jako návod pro kultivaci firemního prostředí. Kniha zahrnuje jedenáct kapitol a závěr.

První kapitola je uvedením do problematiky morální filozofie a etiky. Cílem je definovat základní pojmy: morálka, etika a mravnost. V této kapitole věnujeme značnou pozornost charakteristice morálky, zejména analýze pojmů morální smysl, morální jednání a morální integrita. Morální integritu považujeme za svorníkový pojem, který má značný význam i pro etiku v podnikání, hlavně pro společenskou odpovědnost podniku (corporate social responsibility, CSR), udržitelný rozvoj podniku (corporate sustainability, CS) a firemní občanství (corporate citizenship, CC).

Druhá až pátá kapitola jsou věnovány stručnému přehledu dějinného vývoje teorií a konceptů etických hodnot. Zabýváme se pouze západní linií vývoje etického myšlení a s ním spojené filozofie a teorie hodnot. S ohledem na možnosti rozsahu publikace se jedná o stručný přehled. Pokusili jsme se zaměřit na nejdůležitější vybrané etické a hodnotové koncepty od antiky po současnost. Soustředili jsme se na tradiční a moderní koncepty etických hodnot. Nevěnujeme se postmoderní a radikální etice, i když tyto proudy vnímáme jako relativně významné platformy, které mají ve vztahu k současnému hlavnímu proudu etického myšlení alternativní roli.

Moderním hodnotovým konceptům v etickém myšlení v 19. a 20. století, tj. v éře pokantovské, věnujeme více pozornosti než tradičním konceptům hodnot. Především proto, že podle našeho názoru tyto filozofie hodnot a života a etické teorie hodnot jsou v současnosti podceňovány. Domníváme se, že přehlížení moderní ideové platformy a upřednostňování tradiční má mnohdy za následek nízkou účinnost řešení etických problémů. Rozšíření, ale také přesnější zacílení ideové platformy etiky v podnikání by minimálně rozšířilo možné způsoby řešení etických problémů.

Šestá kapitola je věnována méně známé institucionální teorii hodnot, kterou rozvíjí také nová institucionální ekonomie. Základem je členění pravidel na: interní (neformální, mimoprávní) a externí (formální, právní), jakož i analýza jednotlivých druhů interních i etických pravidel, zejména hodnot a norem.

Sedmá kapitola je zaměřena na hodnoty ekonomické činnosti a hodnoty trhu. Výchozím konceptem, který jsme zvolili, je teorie mravních citů a zejména přínos Adama Smitha k řešení vztahů mezi ekonomií a etikou. Značná pozornost je věnována hodnotám trhu: odpovědnosti a důvěře.

Osmá kapitola je „vstupní branou“ do tematiky etiky v podnikání. Její jádro tvoří charakteristika klíčových pojmů, jako jsou: podniková kultura, hospodářská etika a etika v podnikání, stranou zájmu však nezůstává ani historie vývoje etiky v podnikání jako relativně samostatné vědní disciplíny filozofického charakteru, která má interdisciplinární povahu. Tato kapitola představuje etiku v podnikání jako dynamickou disciplínu, jež má svoje organizační zastoupení jak v organizacích komerčního charakteru, tak v institucích výzkumného, vzdělávacího (univerzitního) a charitativního zaměření.

Devátá a desátá kapitola mapují instrumentální fenomény, tj. tradiční a moderní nástroje a metody etiky v podnikání. Pozornost je věnována jak klíčovým nástrojům etiky v podnikání: etickému kodexu a etickému a sociálnímu auditu, tak tradičním metodám: dialogu a konsenzu. Poměrně velký prostor jsme poskytli moderním metodám, k nimž patří: společenská odpovědnost podniku (corporate social responsibility, CSR), řízení a správa korporací (corporate governance), kde jsme se zaměřili hlavně na kulturně-etickou rovinu tohoto podnikatelského modelu, a teorie zájmových skupin (teorie stakeholderů).

Jedenáctá kapitola se soustřeďuje na základní standardy a reportingové nástroje. Tato tematika je nadmíru aktuální v souvislosti s procesem implementace nové směrnice EU č. 2014/95/EU o uvádění nefinančních informací a informací týkajících se rozmanitosti některými velkými podniky a skupinami, která má nabýt účinnosti k 1. 1. 2017. Důležitou otázkou je, jakým způsobem a prostřednictvím jakých nástrojů bude realizace společenské odpovědnosti kontrolována.

Závěr monografie zahrnuje hlavní závěry, ke kterým autoři dospěli. V prvé řadě je to nutnost věnovat značnou pozornost rozvoji společenského diskursu o hodnotách tržní ekonomiky, ekonomické činnosti a trhu. Současný stav společnosti i ekonomiky vede k postupnému rozleptávání tradičních hodnot, což se projevuje také v ekonomické činnosti. V tomto ohledu nelze nadále spoléhat pouze na pasivní předávání vzorů dobré ekonomické praxe. Je nezbytné zcela vědomě a cíleně tyto aspekty připomínat, jak ve vzdělávání, tak i působením na rozhodování manažerů i vlastníků, proto také tato monografie vznikla.

Při zpracování monografie jsme využili deskriptivní metodu, analýzu, syntézu a komparaci. Z metodologického pohledu považujeme za významný i mezioborový přístup, využili jsme poznatky z řady vědních oborů, především z etiky, ekonomie, filozofie, biologie, psychologie, sociologie, managementu, marketingu a teorie organizace.

Monografie Etika v podnikání a hodnoty trhu poskytuje jak vědomosti a znalosti, tak širokou škálu nástrojů a metod etiky v podnikání, které umožňují využití v praxi. V tomto směru se domníváme, že monografie může být přínosem jak pro studijní účely, tak pro manažerskou, ekonomickou či společenskou praxi.

1

1.Morálka, etika a mravnost

Pojmy morálka, etika a mravnost jsou v běžném životě často používány synonymně. Z pohledu morální filozofie, resp. praktické filozofie či etiky, se však jedná o rozdílné pojmy, které musíme bedlivě rozlišovat, a to jako odborné termíny.

1.1Morálka

Morálka je pojem, který je odvozen od latinského slova mós^1, jež znamená zvyk, obyčej či mrav. Pojem morálka z obecného filozofického pohledu je zaměřen na hledání základních příčin lidského jednání a chování. Jedná se o složitý pojem, jenž má celostní, resp. komplexní povahu a vícedimenzionální charakter.

Morálka v tradičním pojetí označovala povinnost plnit vůli autority, např. boha či panovníka, a to prostřednictvím nejrůznějších norem, hodnot, standardů, ale i zákonů, jednat podle tradičních zvyků a obyčejů (mores). Cílem bylo harmonizovat jednání a chování člověka s normami, hodnotami, pravidly a mravy. Morálku tak charakterizujeme jako soubor specifických zvyklostí, norem, standardů, etických a kulturních pravidel či vzorců, jež jsou požadovány a očekávány od jedince, který se ve společnosti nebo kolektivitě průběžně, tj. v čase, identifikuje jako „dobrý člověk“. V uvedené definici je oprávněný důraz na dynamiku či vývoj morálky, kterou chápeme jako pohyb v rámci humanity, což v praxi znamená kontinuální nastolování nových kritérií, jež činí morální jednání prospěšnějším, funkčnějším a hlavně lidsky hodnotnějším.2

Morálka jako jedna z nejvýznamnějších forem společenského či sociálního vědomí je založena na rozumu, citech (emocích) a vůli. Jádrový význam má morální vědomí, jež je integritou morálního smyslu a morálního jednání. Základem analýzy uvedených pojmů je koncept přirozené morálky, která spočívá nejenom na filozofických základech, ale také na psychologických a biologických aspektech.

1.1.1Morální smysl

Vztahem morálky a přirozenosti se zabývá již Charles Darwin, který předpokládá, že morální smysl je založen na imperativu „mělo by být“, a v souladu s křesťanskou tradicí zakládá moralitu na tzv. zlatém pravidle^3.4 Ch. Darwin předpokládá, že morální smysl člověka vychází z určitých předpokladů, jimiž disponují i jiné živočišné druhy a jež se kultivovaly v evolučním vývoji člověka.

V evoluci člověka rozlišuje Ch. Darwin čtyři stupně vývoje morálního smyslu:

●první typ, který se nachází u předchůdce člověka a u primátů a je založen na vrozených sociálních instinktech^5;

●druhý typ, který se nachází u předchůdců člověka a je založen na mentálních schopnostech, jež umožnily rozvoj svědomí;

●třetí typ, který souvisí se schopnostmi vyjadřovat přání komunity jazykem, jenž umožnil formulovat společný názor, jak by každý člen komunity měl konat veřejné, resp. společné dobro, které se stává klíčovým vodítkem jednání;

●čtvrtý typ, který souvisí se schopností naslouchat přáním a žádostem komunity^6.

Ch. Darwin také rozlišuje tyto formy chování^7:

●poslušnost, resp. podřízenost vůdčí osobnosti nějaké kolektivity;

●sebeovládání, jehož prostřednictvím člověk uplatňuje ctnosti, které jsou nezbytné pro dosažení dobra;

●altruismus, jenž je spojen s laskavostí, sympatií, láskou a věrností jedince vůči druhým;

●odvahu, bez níž není člověk užitečný svému lidu.

Na Darwinovo pojetí morálního smyslu navazuje jak koncept psychologický a biologický, tak koncept filozofický. Psychologický a biologický koncept je velmi obsažný, a proto se budeme zabývat pouze vybranými problémy, které souvisí s analýzou morálky z pohledu biologie, především evoluční biologie, a z pohledu psychologické reflexe morálního usuzování a rozhodování.

Řada významných evolučních teorií staví na konceptu vlastního zájmu, resp. sobectví^8, přičemž sobectví je většinou chápáno jako jednání, které rozšiřuje schopnosti jeho činitelů a omezuje schopnosti příjemců.9 V uvedených biologických teoriích jsou řešeny také problémy morálky a etiky, zmiňuje se o nich i Edward O. Wilson^10 ve svém díle O lidské přirozenosti^11 (On Human Nature) z roku 1978:

●máme nějaký urgentní morální problém vyžadující naše řešení;

●budeme-li brát v potaz naši biologickou přirozenost, máme celé spektrum alternativních řešení;

●disponujeme schopnostmi si mezi těmito alternativami vybrat; to znamená, že máme biologicky založené kognitivní, emoční a behaviorální kapacity, umožňující nám tyto naše schopnosti realizovat;

●disponujeme souborem základních hodnot osvobozených z našeho genetického uspokojení a přirozeného vědění, které nám říkají, pro jaký druh volby bychom se měli rozhodnout a následně podle něj také jednat.

Vedle sobectví je potřeba také specifikovat mechanismus spolupráce, resp. solidární a altruistický přístup.12 Klíčový v tomto směru je fenomén přátelství, jenž vede k prohlubování spolupráce, sounáležitosti a altruismu. Důležitá je role emocí v procesu „altruistické“ adaptace.13 Podle některých autorů je možné se domnívat, že existuje neurobiologický základ takovýchto adaptačních strategií.14

Pro psychologickou reflexi morálního usuzování má význam koncept morálky jako kognitivní reflexe. Velmi významný v tomto směru je koncept Lawrence Kohlberga^15, který v návaznosti na švýcarského psychologa Jeana Piageta^16 charakterizuje tři úrovně vývoje morálního myšlení, z nichž každá obsahuje dvě stadia:

●Prekonvenční úroveň morálky:

■stadium orientace na trest,

■stadium orientace na odměnu.

●Konvenční úroveň morálky:

■stadium orientace na to být dobrým dítětem,

■stadium orientace na trest a zákon.

●Postkonvenční úroveň morálky:

■stadium orientace na společenskou smlouvu,

■stadium univerzální etiky.

Koncept L. Kohlberga se zaměřuje na rozlišení autonomní a heteronomní morálky, přičemž klíčový je problém autonomního rozhodování. Z pohledu našeho zájmu je významné „stadium univerzální etiky“, ve kterém je charakterizováno zaměření na vyšší principy a svědomí. Za významnou je považována autonomnost člověka (v návaznosti na I. Kanta), jež je předpokladem uznání platnosti morálních a právních principů. Morálka je definována v návaznosti na univerzalitu principů, kdy morální subjekt se snaží odhlížet od dílčích zájmů jedince. Významnými Kohlbergovými následovníky jsou James Rest^17 a Georg Lind, zmínit lze také Carol Gilliganovou^18, která rozdělila morální usuzování na mužské a ženské.

Dalším významným počinem L. Kohlberga je tvorba modelu morálního rozhodování.19 L. Kohlberg na základě výzkumů dospívá k názoru, že každý člověk ve své jedinečnosti vstupuje do rozhodování z pozice různých morálních dispozic, resp. morální vyspělosti. Na základě tohoto výzkumu sestavil L. Kohlberg model šesti stupňů, resp. stadií morálního růstu, který se dnes používá jako podpůrný model etického rozhodování v rámci organizací, hlavně podniků.

Kohlbergův model etického rozhodování zahrnuje tyto stupně:

●První stupeň „odměna a trest“ – jednotlivec si uvědomuje, jaké má ve společnosti závazky a odpovědnost, zejména vůči pravidlům a moci. V rámci limitů ustanovených společností uskutečňuje své vlastní cíle.

●Druhý stupeň „účelové myšlení“ – člověk při realizaci vlastních cílů uznává potřeby ostatních, usiluje o vzájemný soulad na bázi vzájemně výhodných smluv.

●Třetí stupeň „shoda s ostatními“ – jedinec plní to, co od něj ostatní očekávají, je k nim vstřícný a chce jim pomáhat. Orientuje se na ta etická pravidla, u nichž může najít co největší shodu s ostatními. Do popředí tak vystupují hodnoty jako zdvořilost, slušnost, vstřícnost, přátelskost atd.

●Čtvrtý stupeň „orientace na společnost“ – člověk podřizuje osobní cíle zájmům společnosti a vědomě podporuje společenský systém. Klíčová je odpovědnost jednotlivce při naplňování hodnot, principů a pravidel ve společnosti.

●Pátý stupeň „sociální úmluva a individuální práva“ – jedinec má morální a etickou odpovědnost ve vztahu k celospolečenským hodnotám, jako např. svobodě, spravedlnosti, demokracii apod.

●Šestý stupeň „etické principy“ – člověk ve svém jednání, rozhodování a hodnocení vychází z univerzálních etických principů, jež jsou vztaženy na člověka, společnost a přírodu. Akcent je položen na angažovanost, která je zacílena na odpovědnost za lidstvo jako celek.20

Poslední stupeň „etické principy“ je také nejvíce diskutován odborníky a byl kritizován i následovníky L. Kohlberga, především J. Kaganem^21 a C. Gilliganovou^22, a obhajován, např. J. Habermasem^23. Hlavní námitkou bylo, že shora uvedený princip popírá autenticitu a individualitu. Na Kohlbergův model navazuje např. model ekonomického rozhodování Trevinové^24, Ferrellův a Greshamův model^25 apod.

Filozofický koncept morálního smyslu je nejvíce ovlivněn vztahem rozumu, resp. racionality, a citů, resp. emocí. Do popředí zájmu vystupují emoce, resp. city, konkrétně stud a vina, důležitá je také empatie.

V Platonově dialogu Charmenidés^26 je stud dáván do vztahu s rozumem. Platon se zabývá i ostychem jako vědomou zábranou, která však nemá přímý vliv na pravidla nebo nařízení, jedná se spíše o neschopnost navázat vztah úcty či přímo úctu k pravidlům. Aristoteles v Etice Nikomachově^27 charakterizuje stud jako vášeň, za kterou se musíme stydět^28, avšak i u něj je stud dáván do vztahu k rozumu.

V židovsko-křesťanské tradici je v popředí spíše pocit viny než pocit studu. Vina je chápána jako hluboce individualizovaná emoce, jež má návaznost na sebeposuzování a sebezpytování. Stud je považován naproti tomu za vysoce sociální emoci, která vyplývá z pocitu porušení obecné víry. Stud je tak vztažen přímo k jednotlivci a vymezuje jeho hranice k niternosti a intimitě. Vina je spojena s újmou, kterou může jednání jedince způsobovat druhým. Důležité je, co si můžeme k druhým lidem dovolit, nebo také obráceně, jaké jsou naše povinnosti v konkrétním jednání. To vymezují morální (etická) pravidla nebo morální paradigmata, např. teoretická podoba deontologické etiky I. Kanta.

Zejména v kontextu mravních citů je důležitá také empatie, resp. vcítění, například Adam Smith ve svém díle Teorie mravních citů (The Theory of Moral Sentiments) z roku 1759 popisuje sentiment (cit, pocit) jako jeden ze základních atributů člověka. Významnou úlohu v rámci konceptu mravních citů u A. Smitha má sympatie, jež vytváří společenské pouto. Sympatii tak v obecné rovině chápe jako soucit, tj. když člověk soucítí se zármutkem či potřebou někoho jiného, chce mu poskytnout útěchu nebo pomoc.29 Empatie má pro koncept „soucitného lidství“ u A. Smitha nezastupitelnou úlohu stejně jako hodnota sebeovládání^30.

Také David Hume zdůrazňuje sympatii, a to jako „komunikaci pocitů“, která je zprostředkována představou výrazů spojených s pocity a umožněna srovnáním našich vlastních emocionálních stavů s emocionálními stavy druhých.31 Sympatie je podle D. Humea nezbytným předpokladem všech morálních soudů nebo hodnocení.32

Problematice empatie se věnoval i Arthur Schopenhauer v díle K základům morality (Über die Grundlage der Moral) z roku 1839, které otevírá otázkou: „Co může motivovat jednotlivce k překročení jejich egoistických tendencí?“ A. Schopenhauer se zabývá morálkou, jež je chápána vícedimenzionálně, minimálně se v ní zrcadlí rovina subjektivní a rovina vztahu subjektu k okolí, resp. druhým osobám.

Lidské jednání je motivováno třemi základními pobídkami, resp. pudy:

●egoismem, přáním žít co nejlépe;

●zlovůlí, přáním, aby jiní měli strast;

●soucitem, přáním, aby ostatní žili co nejlépe.33

Z uvedených pobídek zejména soucit ovlivňuje jak morální smysl, tak i morální jednání. Pro člověka není jednoduché dosáhnout jednoznačně vyladěného jednání, jelikož každý z nás se nachází v odlišných pozicích a na ně působí motivy vyvolávající různorodé jednání a chování.34

Problematikou empatie jako vcítění se zabývá také Edmund Husserl, významný představitel fenomenologie, a rovněž jeho následovníci. E. Husserl vnímá koncept empatie jako neredukovatelný typ zkušenostní aktivity, která nám umožňuje vidět jiné osoby coby bytí analogické k našemu.35 Tento proces lze označit jako intersubjektivní asociování. Jeho žák Max Scheler^36 rozvíjí koncept empatie trochu jiným způsobem, jelikož se zaměřuje nejenom na tělo, ale zejména na mentální stavy, jež jsou vyjádřeny ve stavech těla, např. tón hlasu, výraz tváře, gesta apod.

Morální smysl v současnosti chápeme jako součást smyslu života. Morální smysl je v soudobé etické teorii (návazné na teorii mravních citů) reflektován jako „závazek“37, který však ne vždy musí být naplněn. V běžném životě jsou „problémy závazku“ spojeny se vztahem mezi rozumem a city, resp. emocemi, přičemž nejčastěji se zavazujeme právě prostřednictvím emocí. To znamená, že situace, z nichž závazky vyplývají, neposuzujeme jenom racionálně, ale především emocionálně, a to proto, že závazky mají iracionální podobu, tj. opírají se především o city. Máme strach z hanby, nechceme zakoušet pocit viny apod. Proto mají takový význam city, které souvisí s garancí závazku. Především pocit viny nám brání podvádět a mnohým znepříjemňuje život i pouhé pomyšlení na podvod. V současnosti mají emoce velký význam: závist je spojena se sobectvím, umírněnost nám získává úctu, hanba je trestem, soucit často přináší sounáležitost a soucit v budoucnosti atd. Nejenom racionalita, ale i emoce nám brání např. opustit nemocné partnery nebo odpustit nefér skutky.

Těmito otázkami se zabývá známý americký ekonom Robert Frank, a to zejména ve své stati Vášně uvnitř rozumu (Passions within Reason)38 z roku 1988. Emoce jsou podle R. Franka hlubinné iracionální síly, které nelze vysvětlit pouhým materiálním zájmem jednotlivce. Přesto se vyvinuly v evolučním procesu a jako vše vzniklé evolucí mají svůj význam. Pojem „emoce“ není významově totožný s pojmem „afekt“: hysteričtí nebo paranoidní lidé se mohou chovat iracionálně a jednat v zajetí afektu, nikoli podle konkrétní emoce.

R. Frank označuje lidské emoce jako mravní city, podobně jako v minulosti A. Smith a mnozí ekonomové před ním, chápe je jako nástroje, které umožňují lidským bytostem využívat sociální vztahy k dlouhodobému prospěchu jejich přirozenosti, tj. zejména genetické výbavy. Do centra zájmu se tak dostává čestné a férové jednání.

Robert Trivers se ve své stati Vývoj smyslu pro spravedlnost (The evolution of a sense of fairness)39 zabývá recipročním altruismem, který reflektuje vnitřní lidské bilancování ve vztahu k celostnímu jednání ve světě. Máme rádi lidi, kteří se chovají altruisticky, a odsuzujeme jedince s neférovým jednáním. R. Trivers se zabývá i nepřímými pocity, na které apeluje nevyžádaná laskavost, jejímž cílem není udělat nám radost, ale donutit nás k reciprocitě v jednání. Z tohoto stavu tak může vzniknout i specifický pocit viny. V Triversově podání se lidské emoce jeví jako nástroje recipročně sociální bytosti.

R. Frank na uvedené reaguje modelem závazku, který umožňuje vznik skutečného altruismu, jehož předpokladem je důvěryhodný jedinec s dobrou pověstí. Konkrétně o tom píše: „Čestný jedinec je podle modelu závazku ten, kdo si cení důvěryhodnosti pro ni samu. To, že za své chování může být materiálně odměněn, nehraje v jeho úvahách žádnou roli. A právě tento jeho přístup zaručuje ostatním, že mu mohou věřit i v situacích, kdy jeho činy nebudou moci kontrolovat. Důvěryhodnost, je-li ovšem rozpoznatelná, tak vytváří příležitosti, jaké by za jiných okolností nebyly představitelné.“ 40 R. Frank navazuje na J. Q. Wilsona a jeho stať Mravní smysl (The Moral Sense)41. Byť R. Frank zdůrazňuje mravní city, resp. emoce, uvědomuje si význam souvztažnosti rozumu a emocí, zvláště k myšlenkovému odkazu A. Smitha a k provázanosti jeho díla z morální filozofie a ekonomie. V této oblasti odkazuje na dílo Ronalda Coaseho^42, jenž se tímto problémem zabýval v rámci nové institucionální ekonomie podobně jako Jacob Viner.43

1.1.2Morální jednání

Základními komponenty morálního jednání jsou: empaticko-soucitný vztah, teoretická rozvaha a osobní odvaha, jakož i rizika a nejistoty, mezi něž zahrnujeme především sklony ke konformismu a dehumanizaci. Konformní jednání může způsobit ztrátu osobní autonomie, resp. svobody. Dehumanizace má v současnosti řadu příčin, přičemž jako aktuálně významné se jeví aspekty spojené s racionalizací a technizací sociálních vztahů a vazeb.

Morální jednání se opírá o celou škálu hodnot, např. Charles Darwin^44 zahrnuje do výčtu „sebezohledňující“ ctnosti, kam patří moudrost (prudence), střídmost (temperance), zdrženlivost (chartity). Zároveň se zmiňuje i o ctnostech, které jsou příčinou amorálního jednání, kam zahrnuje sobectví, neukázněnost, nezřízenost, neposlušnost, ale také podraz, vraždu, loupež, zradu, zabití novorozeněte, sebevraždu, skalpování a otroctví.

Mravní jednání je konceptuálně ovlivněno hodnotami odvahy a statečnosti. Příkladem detailnějšího pohledu na odvahu je současný koncept Roberta D. Putnama^45, který uvádí tři typy odvahy: fyzickou^46, morální a psychologickou^47. Morální odvaha je významná pro udržení morální integrity, a to často za cenu nemalých obětí, např. ztráty zaměstnání či soukromí. Podle R. D. Putnama lze nalézt v jádru odvahy (jako hodnoty) reflexi našeho vnitřního i vnějšího života. Odvaha není složena jen z viditelných činů, má také kognitivní rovinu, jež je vázána na motivaci, emoce či rozhodování o činech.

Zajímavý koncept morální odvahy přináší také Rushworth M. Kidder^48, který uvádí tři aspekty: závazné morální principy, vědomí nebezpečí spojeného s porušováním morálních principů a ochotu odolat tomuto nebezpečí.

Pro morální jednání je důležitá vedle odvahy také statečnost, jež vykazuje rysy angažovanosti a odpovědnosti spjaté s vědomím, že se může mnohé stát, např. člověk může v konkrétní situaci i hodně ztratit. Statečnost je často spojena s hrdinstvím v běžném každodenním žití. Člověk se tak stává potenciálním „spícím hrdinou“ 49 a může se kdykoliv „probudit“ pod vlivem výzvy, která je spjata s konkrétní situací, v níž projeví odhodlanost jednat bez ohledu na vlastní prospěch či záchranu, nebo naopak rezignovat. Uvedené alternativy a konkrétní rozhodnutí člověka ovlivňují povahu jeho činů.

1.1.3Morální integrita

Morální integritu chápeme jako svorník, v němž se v obecné rovině celistvě reflektuje charakteristika morálky, resp. morálního vědomí. Morální integrita je založena na shodě morálního smyslu a morálního jednání. Morální integrita je zastřešující pojem.

Pojem integrita pochází z latiny, kde kromě jiných významů znamenal i dokonalý a celý, resp. celostní. Integritu morálky tak vnímáme jako celistvost morálního charakteru a s tím souvisí hlavně rovina hodnotová, tj. konkrétní „architektura“ hodnot (ctností). Jedná se především o důvěru a důvěryhodnost v mezilidských vztazích. Morální integrita však souvisí i s poctivostí, čestností, férovostí a také s povinností. Hodnoty (ctnosti) patří k integritě. Zde je třeba připomenout, že jsou to hodnoty společensky, resp. kulturně relativizované, a tím vnáší do morální integrity společenskou, kulturní i historickou podmíněnost.

Pojem integrita v morálce je vztažen k určitému nároku a závaznosti. Tato rovina souvisí, jak již bylo shora naznačeno, s teorií hodnot (ctností). Je to otázka motivací, které mohou být rozvinuty v rámci rozdílných ideových konceptů, např. utilitarismu, či na bázi etiky povinnosti. Člověk by měl odpovídat za své činy a rozhodnutí (odpovědnost), a to bez ohledu na pravidla či maximy. Morální integrita je vždy vázána na určitou úroveň morálního nároku, který se reflektuje v morální závaznosti, a tím je také spjata s určitým konceptem hodnot (ctností). Uskutečnění morální integrity je spjato s morálním jednáním, a to ve vztahu k odvaze a statečnosti.

Člověk se rozhoduje v konkrétních situacích, kde je nutné vzít v úvahu jak existencionální faktory, např. emoce, tak i některé hodnoty (ctnosti), které můžeme chápat zcela inteligibilně, např. povinnost v kontextu deontologické etiky I. Kanta. Rozhodování však probíhá v konkrétních podmínkách, tj. kulturních, sociálních, ekonomických, rodinných apod. Tím vznikají i rozpory mezi racionalitou, city a konkrétními podmínkami, jež se mohou stát překážkou integrity, a právě pro odstranění konkrétních rozporů je často potřeba i odvaha jako mnohdy nutná podmínka morálního jednání.

1.1.4Morálka individuální a společenská, relativizacehodnot

Můžeme rozlišovat individuální a společenskou morálku. Individuální morálka je vztažena k jednotlivci, jehož chápeme jako samostatně jednajícího a rozhodujícího aktéra, který je veden životním cílem, jenž ovlivňuje konkrétní jednání a chování, jakož i rozhodování a hodnocení. Jednání a rozhodování člověka je ovlivněno regulačním systémem, který obsahuje jednak interní pravidla, tj. morálku, etiku a kulturu, a jednak externí pravidla, tj. normy práva.

Individuální etika je v praxi vztahována k osobní odpovědnosti. Jde hlavně o to posoudit morální skutky, motivy, postoje a jednání individuálních osob neboli pro ně stanovit normy. Individuální etika nikterak nezakrývá, že praxe je v podstatě interaktivní povahy a probíhá v sociálním kontextu.50

Společenská morálka, která je často označována za společné mravy, je souhrnem naučených kulturních vzorců a společenských pravidel. V uvedených vzorcích a pravidlech jsou obsažena také etické pravidla, hlavně hodnoty, jež jsou v daný moment společností či kulturou uznávány. U společných mravů je evidentní zájem společnosti, aby si tento komplex mravů^51 jednotlivci osvojili. Společné mravy jsou poměrně jednoduchým, ale účinným nástrojem, mohou však selhávat v prostředí, které ovládají mezikulturní konflikty.52

Společenská etika se věnuje morálnímu hodnocení sociální skutečnosti, tj. sociálních útvarů. Ústřední otázka zní: Jsou dané sociální útvary spravedlivé? Sociální etika na základě kritérií a principů posuzuje vztahy, struktury, systémy pravidel, řády atd. po stránce jejich spravedlnosti.53

Vztah individuální a sociální etiky se reflektuje v provázanosti základních otázek etiky, resp. dvou klíčových hodnot dobra a spravedlnosti, to znázorňuje i obr. 1.1.

Obr. 1.1Individuální etika a sociální etika

Zdroj: Anzenbacher, A.: Křesťanská sociální etika. Úvod a principy. Brno, CDK, 1997, s. 12.

Vazba morálky k určitým normám, hodnotám a zvykům ji činí společensky či kulturní relativní. Tato problematika souvisí s procesem relativizace, především hodnot a norem, který je velmi složitý, ale také členitý. Klíčová je společenská a kulturní relativizace hodnot, tj. stanovení hodnot, jež jsou v aktuálním okamžiku pro danou společnost či kulturu důležité, resp. toho, jaké hodnoty akceptuje. Společenskou a kulturní relativizaci však nesmíme zaměňovat s univerzalizací hodnot, která by mohla vést ke snaze ustanovit určitý systém nebo soustavu hodnot jako absolutní vůli u dané společnosti, což bychom mohli považovat za snahu přivlastnit si oblast hodnot a určitý systém hodnot zakonzervovat. Morálka by se tak mohla přeměnit v násilnou ideologii, která byla realitou např. v reálném socialismu.

V procesu společenské a kulturní relativizace nelze zaměňovat hodnocení s oceněním v ekonomickém, avšak ani v estetickém smyslu. Základním principem, který by měl být sledován ve společenské a kulturní relativizaci, je princip humanity, založený na úctě k lidem.

Škála společensky či kulturně relativizovaných hodnot se vyvíjí, a to většinou v závislosti na změnách v životních cílech. Jednající člověk, jenž nevidí žádný absolutní cíl a ani jej vidět nemůže, však v možnostech jednání může spatřit jakýsi společný „směrník“ nebo „vodítko“, tj. vliv společensky či kulturně relativizovaných, tedy uznávaných hodnot. Dynamika jednání v konkrétních situacích ovlivňuje i změny, jež probíhají ve složení společensky nebo kulturně relativizovaných hodnot, byť v jiné temporalitě.54

S relativizací hodnot souvisí i mezní varianty tohoto procesu. Za extrémní formu relativizace hodnot považujeme zejména individuální relativizaci a kolektivní relativizaci. Oba zmíněné způsoby jsou pro společnost nežádoucí.

Kolektivní relativizace hodnot byla realitou např. v éře reálného socialismu, kdy vedoucí síla ve společnosti jednotlivcům vnucovala konkrétní soubor hodnot jako absolutní vůli dané společnosti, a tím jej přeměnila v násilnou ideologii. Negativní zkušenost s reálným socialismem, v němž se jednotlivci nemohli odchýlit od komplexu „socialistických hodnot“ bez hrozby restrikce, neustále „rezonuje“ a společně s reálnou zkušeností v české společnosti vytváří situaci, kdy její obnova, a to ani s vědomím generační obměny, zatím nehrozí. To, co může ohrožovat naši společnost v aktuálním časovém horizontu, je individuální relativizace hodnot především v souvislosti s nástupem ideových směrů individualismu a subjektivismu. Nejde jenom o změny vnímané v užším smyslu, např. v české společnosti, ale spíše o změny v globálně pojaté lidské společnosti. Moderně koncipovaná morálka by tak měla respektovat odlišná filozofická, náboženská a kulturní specifika v rámci všelidské jednoty, vztažené k humanitě a úctě k člověku.

1.1.5Morálka a právo

Vztah morálky a práva reflektujeme jako vztah dvou významných forem společenského vědomí. Morálku jsme si již charakterizovali. Právo, jako specifická forma společenského vědomí, je nadáno mnoha aspekty, asi nejvýznamnějším je normativní aspekt, který spočívá ve smyslu soustavy právních norem, jež jsou přímo uznávané, stanovené a zároveň také vynucované státem. Zmíněné oblasti odpovídá pojem objektivního práva.55 Mimo rovinu normativní působí právo též v rovině sociální, hodnotové, mocenské a informační.

Pojem práva může být použit také ve smyslu subjektivního práva, tj. práva určitého subjektu na něco. V tomto případě jde o objektivním právem zaručenou možnost chovat se určitým způsobem. Právo z různých hledisek zkoumá právní věda. Všeobecné znalosti o právu se označují jako právní vědomí.56

Vztah morálky a práva můžeme chápat jako vztah morálních (mimoprávních), neformálních či interních pravidel a právních, formálních či externích pravidel. Pravidla pozitivního práva mají podobu zákonů nebo jiných právních norem a jsou základem právní či formální regulace. Právní normy obecně zajišťují řád ve společnosti, a to s ohledem na rozmanitost vztahů a zájmů ve společnosti. Právo se tak jako významný komponent regulace podílí společně s morálkou, resp. etikou, kulturou a politikou především na řešení konfliktních situací, které vznikají jak mezi jednotlivci navzájem, tak i mezi jednotlivci a kolektivitami či mezi kolektivitami navzájem; jde o konflikty mezi zájmy jednotlivců a zájmy skupin či společnosti.

Vztah morálky a práva zajišťuje komplexitu regulace, tj. souvztažnost morální regulace, resp. samoregulace, založené na interních pravidlech, jež jsou prosazována dobrovolně, a právní regulace, založené na externích pravidlech, jež jsou vymáhána státní mocí. Právo, resp. právní řád tvoří významnou součást vnějšího řádu a morálka je součástí vnitřního řádu. Oba řády jsou součástí demokratického, resp. svobodného řádu a zásadním způsobem ovlivňují způsob a kvalitu života jednotlivců i celé společnosti.

Vztah práva a morálky můžeme reflektovat v mnoha rovinách, např. jako proaktivní úlohu morálky či etiky a reaktivní úlohu práva. Na jedné straně morálka právo inspiruje a na druhé straně právo považujeme za minimum morálky. Právo lze považovat za určitou komplexitu zájmů, jež dostávají určitou ochranu a jež nelze zrušit bez souhlasu jednotlivce, který právo nabývá. Vztah morálky a práva je tak vnímán i jako reflexe mravních zákonitostí v právu, a také proto uvedený vztah ovlivňují etické hodnoty jako obecné a společenské dobro, spravedlnost a slušnost, férovost atd.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Etika v podnikání a hodnoty trhu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.