Keri Arthur v nakladatelství

FANTOM Print

Volání úplňku

Polibek hříchu

Smyslné zlo

Nebezpečné hry

V náruči temnoty

FANTOM Print

2016

Copyright © 2007 by Keri Arthur

Cover © Larry Rostant

Translation © Petra Kubašková

ISBN 978-80-7398-844-9 (ePub)

ISBN 978-80-7398-845-6 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Ráda bych poděkovala všem u Bantamu, díky kterým tato kniha vypadá tak dobře – ze všeho nejvíc mé editorce Anne, jejímu asistentovi Joshovi, dále Jae Song za naprosto úžasné obálky na mých posledních knihách, a nakonec mým jazykovým redaktorům, kteří napravují mou australskou angličtinu.

Zvláštní dík patří mé agentce Miriam a mé rodině, která mi je vždy oporou.

1. kapitola

Jediný problém mého útěku před tím vším byl v podstatě ten, že jsem byla od všeho pryč.

Šest týdnů lenošení na odříznutém a luxusním Monitor Islandu, kde jsem kromě jídla, pití a choutek na nějaké to sexy tělo neměla co na práci, se samo o sobě zdálo jako ráj. A také že to byl ráj.

První tři týdny.

Jenže teď, když jsem měla za sebou pátý, začala moje vnitřní vlčice hladovět po společnosti vlastního druhu. Vlkodlaci nejsou od přírody samotáři. Stejně jako naše zvířecí protějšky i my tíhneme k životu ve smečkách.

Moje smečka se nyní sice skládá jen z mého dvojčete Rhoana, jeho milence Liandera a mého milence Kellena, ale všichni mi hrozně chyběli.

Zvláště Kellen. První tři týdny tu trávil se mnou, a výsledkem bylo prohloubení a upevnění našeho vztahu. Ačkoli jsem se o sebe uměla postarat sama, stejně to byl báječný pocit mít u sebe takového velkého, silného vlka, který toužil o mě pečovat. V některých ohledech mi připomínal jednoho z mých bývalých. Talon byl sice absolutně nevyzpytatelný, ale taky jako vlk věděl, co chce, a byl ochoten si za tím jít za každou cenu. V tomhle se mu Kellen podobal, jenže byl daleko starostlivější než Talon. A navrch byl skvělý milenec, takže když to dáte dohromady, vznikne vám něco téměř neodolatelného. Alespoň pro vlčici, jako jsem já.

Ani tak jsem ale nečekala, že se mi po něm bude tolik stýskat. Znali jsme se přece teprve pár měsíců – a především jsme trávili více času odděleně než spolu. Samozřejmě jsem teď věděla, že za to odloučení mohl velmi často Quinn, záhadný upír, který přísahal, že ke mně chová hluboké city – i když mě využil k dosažení svých cílů, když chtěl zabít lidi, kteří zničili jeho dlouholetého přítele a stvořitele. Ještě teď a navzdory citům ke Kellenovi jsem pořád ještě po Quinnovi trochu toužila. Asi to tak zůstane napořád.

S Quinnem mě totiž spojovalo něco, co jsem nenašla u žádného jiného muže. Ani u Kellena.

Jenže Quinn byl teď pryč z mého života – možná dokonce nadobro – a já toho nedokázala doopravdy litovat. Nikdy jsem netrpěla nátlak ve vztahu, a to bylo bohužel přesně to, o co se Quinn pokusil, když chtěl svými upířími fígly udusit mou vlkodlačí přirozenost. Nátlak, který na mě vyvinul, byl spíš psychické než fyzické povahy, ale ve finále je to totéž. Cokoli, co přinutí někoho vydat se cestou, kterou by jinak sám nezvolil, je zneužívání, ať už se to zabalí do jakéhokoli pozlátka.

Musela jsem na něj zapomenout. Prostě si dál žít svým životem a přestat vzpomínat na to, že byl kdy jeho součástí. I když mi pouhá myšlenka na něj drásala duši.

Bohužel v posledních dvou týdnech, strávených o samotě, mi nezbylo nic jiného než myslet na lidi v mém životě a na události posledních deseti měsíců. Neboli přesně na to, na co jsem tu měla zapomenout.

Promnula jsem si unavené oči a opřela se předloktím o balustrádu malé terásky na přední straně hezké malé vilky, kterou jsem obývala.

Od moře foukal chladivý vánek, čechral mi krátké vlasy a naháněl mi husí kůži na holém těle. Na chviličku mě napadlo, že bych si skočila dovnitř aspoň pro tričko, ale nakonec jsem se na to vykašlala.

Bloudila jsem pohledem po vlnách, sledovala pěnu, šumějící na bílém písku. Byl to pokojný zvuk, stejně jako sama noc, takže mě napadlo, proč jsem se vlastně vzbudila.

Z ostatních vil, lemujících tuto část pláže ve tvaru půlměsíce, se moc hluku neozývalo. I ten novomanželský pár dal dneska pokoj, a že do toho bušili od svého příjezdu před pěti dny téměř nepřetržitě.

A to se o vlkodlacích říká, jakou mají výdrž.

Usmála jsem se a utrhla lístek z nedaleké eukalyptové větvičky, visící nad zábradlím, vyhodila ho k nebi a sledovala, jak padá a při tom se celou dobu točí.

Chtělo se mi domů. Pokračovat ve svém životě a práci. Strávit víc času s Kellenem. Jenže mi zbýval ještě skoro týden dovolené, a i když jsem se už málem ukousala nudou, nemohla jsem se prostě sbalit a odjet. Rhoan a Liander mi dali tuhle dovolenou darem, abych si mohla odpočinout a dát se dohromady, a já nemohla ranit jejich city tím, že bych odjela dřív; to bych jim zkrátka neudělala.

„Riley.“

Ve větru se šeptem ozvalo mé jméno – spíš rozkaz než jen pouhá snaha upoutat mou pozornost.

Rychle jsem se narovnala a pohledem začala zkoumat měsíční noc, zda někde nezahlédnu volajícího. Nějaký náznak, odkud ten hlas přišel.

Obtížný úkol, když se zdálo, že přichází odevšad a zároveň odnikud.

„Riley.“

Hlas se znovu rozlehl nocí, silnější než předtím, a bylo již jasné, že je mužský.

Tenhle hlas nepatřil žádnému z mužů obývajících pětici vil v téhle malé zátoce. Nepatřil ani nikomu z personálu, který se staral o vily nebo pracoval v hlavním rekreačním komplexu na vedlejší pláži.

Na ostrově však byly tři další ubytovací komplexy a já s jejich hosty ani zaměstnanci neměla nic společného. I kdyby to opravdu byl někdo z nich, odkud by se dověděli moje jméno? A proč by na mě volali uprostřed noci?

Bylo to divné – a pouhé pomyšlení, že se děje něco neobvyklého, mi rozproudilo krev.

Což byl jen dost smutný důkaz toho, jak moc jsem se nudila. Nebo jak moc jsem se stala závislou na adrenalinu, na nějž jsem si zvykla jako strážkyně. Zabíjení bych se vzdala hned, ale vzrušení při honu ne. Lov byl pro vlka vším, a jakkoli dlouho jsem to v sobě potlačovala, byla jsem lovec každým coulem, stejně jako můj bratr.

Ještě chvíli jsem zkoumala noc. Vítr šeptal ve stromech a nebylo slyšet nic víc než jeho šumění. Nic a nikoho jsem poblíž necítila, a přesto tu něco bylo. Kůží mi projel elektrický náboj ostražitosti, až mi vstaly chloupky na pažích.

Otočila jsem se na patě a vrátila se do pokoje. Chodit nahá mi nevadilo, ale většina hostů, momentálně pobývajících na ostrově, byla lidská, a lidé měli obvykle s nahotou na veřejnosti problém.

Ačkoli tady v Queenslandu to nebylo tak zlé jako ve Victorii. Ne že by počasí v mém domovském státě ke svlékání příliš vybízelo, protože bylo asi stejně předvídatelné jako pakobra v období páření.

Oblékla jsem si tričko s hlubokým výstřihem a plandavé šortky a vrátila se na terasu.

„Pojď, Riley.“

Sytý a arogantní hlas se točil kolem mě. Patřil muži, který používal – a patrně i zneužíval – moc. A moje vlčí duše reagovala na rozkaz v jeho hlase, jenže ne tak, jak jsem čekala. Ne prudce a s hněvem, nýbrž poddajně. Jako by ze všeho nejvíc chtěla stáhnout ocas mezi nohy a zbaběle se přikrčit.

Pro tohle existuje jen jediný důvod.

Hlas patřil členovi smečky. A ne ledajakému, nýbrž alfovi. Vlku, který vládl celé smečce.

Jenže ten hlas nepatřil mému alfovi, muži, který stál v čele smečky odnepaměti. Hlas vlastního dědečka bych poznala.

Tak co se ksakru děje?

Zamračila jsem se, sešla po schůdcích, pak mezi stromy a na písek zalitý měsíčním světlem. Když jsem opustila úkryt eukalyptů, vítr se do mě opřel prudčeji a voněl mořem.

A to bylo vše. Žádný pach muže ani stopa po vlkovi. Nic, co by napovídalo, že se na pláži nachází nějaký další živáček, který je momentálně vzhůru.

Přejel mi mráz po zádech. Možná se mi to jen zdálo. Možná to byl jen sen a já se každou chvíli vzbudím a zasměju se vlastní hlouposti.

Naše smečka nám přece vyhrožovala, že jestli se někdy pokusíme kohokoli z nich kontaktovat, natož se k nim přiblížit, zabijí nás. Ani naše matka se neopovážila tento rozkaz porušit.

Ne že by se doopravdy snažila. Ačkoli nás určitě milovala, zdálo se, že se jí ulevilo stejně jako všem ostatním, když nás tenkrát viděla odcházet.

„Pojď, Riley.“

Nocí opět zazněl ten rozkaz, silnější než předtím. Zavřela jsem oči, soustředila se na ten zvuk a snažila se určit, odkud přichází.

Po chvíli jsem se otočila a vydala se po pláži. Vily ustoupily silnějšímu porostu eukalyptů a akácií a noc byla plná silných vůní.

Nezáleželo na tom. Při sledování téhle konkrétní stopy jsem se nespoléhala na svůj čich, jako spíš na „jiné“ smysly. Na ty, které byly nové a tak trochu nespolehlivé.

Na tu část mého já, která viděla duše mrtvých.

Samozřejmě, že vidět – a slyšet – duše zemřelých nebylo nadání, po kterém bych nějak zvlášť toužila. Už jsem měla dost starostí s oživlými mrtvými. Aby se mi zjevovali opravdoví mrtví, kdykoli se jim zachce, jsem opravdu nepotřebovala.

Zdálo se však, že v tomto ohledu nemám příliš na vybranou, což ostatně nebylo v mém životě poslední dobou nic neobvyklého. Experimentální lék na plodnost, který mi proti mé vůli nasadil Talon, nejen že odstartoval latentní psychické schopnosti, ale aby toho nebylo málo, ještě k nim přidal něco navíc. Jednou z těch nečekaných schopností byla jasnozřivost – ale ta se projevila teprve nedávno. Vidět mrtvé chodit mezi stíny byl už méně příjemný přídavek.

A já hrozně moc doufala, že to byl jediný nečekaný dar, který jsem získala. Nechtěla jsem být jako ostatní kříženci, kteří brali stejný lék. Nechtěla jsem získat schopnost proměnit se v kterékoli zvíře nebo ptáka, na jakého bych si vzpomněla, protože taková schopnost se sice mohla zdát super, jenže nepřicházela lacino. Všichni ostatní ztratili schopnost vzít na sebe zpět lidskou podobu. Sice by se mi líbilo být vlkem, ale nerada bych tak strávila zbytek života. Ani v žádné jiné podobě, když na to přijde.

Vidět mrtvé nebylo v porovnání s tím tak zlé. Až do dnešní noci mě však mrtví nekontaktovali na takovou dálku. Viděla jsem je vždycky jen v blízkosti jejich těla. No, tedy většinou, pomyslela jsem si a otřásla se při vzpomínce na přetrvávající nehmatatelná zjevení ve Starrově krvavé aréně.

Ne že bych si byla úplně jistá, že teď slyším hlas mrtvého, ale zdálo se mi divné, že nikoho nevidím ani necítím. Měla jsem bystré smysly vlka. Jestli tu někdo byl, poznala bych to.

Šla jsem po bílém písku, až jsem dospěla ke skalám na poloostrově. Vítr tu byl ostřejší a moře rozbouřené tak, že pleskalo o skály a do vzduchu létala bílá pěna. Nastal příliv, takže se pěkně zmáčím, jestli po mně ten hlas bude chtít, abych se doškrábala až do další zátoky.

Zastavila jsem se a dívala se na obzor. Tahle část hlavního ostrova byla nejblíže k Lighthouse Islandu, tomu většímu ze dvou malých ostrůvků, které se nacházely tak blízko Monitor Islandu, že se k nim dalo doplavat. Bylo zde Výzkumné centrum Monitor Islandu, zčásti státní a zčásti soukromá instituce zabývající se životem v moři a korálovými útesy. Minulý týden jsem se tam vypravila a málem jsem se unudila k smrti. Jistěže jsou útesy krásné. Stejně jako spousta ryb, které mezi nimi žijí. A určitě se muselo zjistit, proč mizejí. Jenže já nebyla blázen do vědy. Vlci jsou ze své podstaty lovci, ne ochránci přírody. Obvykle jsme neměli dost trpělivosti na povolání, která zahrnují dlouhé hodiny nečinnosti.

Cítila jsem na kůži svrbění ostré jako jehličky. Ať už ten hlas patřil komukoli, byl blízko.

„Riley, otoč se.“

Poprvé se ve mně probudily vzpomínky. Ten hlas jsem znala z minulosti. Otočila jsem se a pozorovala stromy.

Stál mezi nimi muž. Ačkoli se na první pohled jevil hmotně, druhý, pozornější pohled prozradil téměř pavučinový vzhled jeho rukou a nohou. Jako by nedokázal udržet iluzi pevné substance až ke končetinám.

Byl to vysoký, šlachovitý muž se silnými pažemi a nevýraznými rysy. Ani přitažlivý, ani ošklivý, ale něco mezi. I kdyby to byl ten největší ošklivec na planetě, bylo by to fuk, protože u vlků rozhodovala autorita a moc, vyzařující z jeho šedivých očí.

A moje vlčice před tou autoritou toužila pokleknout.

Jenže já nebyla jen vlčice, a druhá polovina mé duše vycenila zuby a připravila se na souboj. Zapřela jsem se v kolenou a pohledem sklouzla k jeho vlasům. Husté a rezavé. Rozhodně tedy rezavá smečka. A určitě moje rezavá smečka. Jenže o koho šlo?

Když jsem se mu zadívala do očí, najednou jsem si vzpomněla. Znala jsem ty oči a onu chladnou nadřazenost za nimi. Ani zaboha jsem však z paměti nemohla vydolovat jméno.

„Proč mě voláš?“

Ačkoli jsem se zeptala tiše, můj hlas jako by rezonoval do tiché noci. Zachvěla jsem se a nevěděla, jestli je to studeným větrem opírajícím se do mých holých paží a nohou, nebo náhlými obavami, jež se vkrádaly do mé duše.

V těch průzračně šedých očích najednou pobaveně zajiskřilo. „Ty si mě nepamatuješ?“

„Měla bych snad mít nějaký důvod?“

Teď už se jeho škodolibost projevila i na tenkých rtech. „A já myslel, že se budeš pamatovat na vlka, který tě shodil z úbočí hory.“

Zmocnil se mě šok. Ach, můj bože…

Blake.

Druhý ve smečce po mém dědovi a vlk, který by mě i Rhoana zabil, kdyby mohl. Vlk, kterému se to málem povedlo, když mě shodil z toho útesu. Údajně aby Rhoana naučil, že nikdy nemá odmlouvat druhému muži smečky.

Po mém šoku následovala nenávist, prudká a ostrá. Zaťala jsem pěsti a přistihla se, že najednou bojuju s touhou dát mu pěstí a vytlouct z něj tu chladnou ironii. Jenže on tam nebyl doopravdy, nebyl skutečný, a já bych se jen zesměšnila. A tak jsem jen řekla tichým a jedovatým hlasem: „Jakým právem mě ty voláš?“

„Právem smečky.“

„Smečka Jensonů se vzdala svého práva na mě a na Rhoana, když nás vykopla.“

„Právo smečky nikdy a za žádných okolností nezaniká. Jednou členem smečky, navždy členem smečky.“

„Ty jsi nám vyhrožoval, že nás zabiješ, jestli nás ještě někdy uvidíš.“

„To stále platí.“

„Tak proč mě sakra kontaktuješ? Vypadni a dej mi pokoj. Věř mi, chci s tebou mít společného stejně málo jako ty se mnou.“

Otočila jsem se na patě a vykročila zpátky po pláži. Sice jsem byla trochu zvědavá, proč mě vyhledal, ale zvědavost neměla šanci proti starému hněvu a bolesti. Ani jedno z toho jsem nechtěla znova zažít.

„Ty mě vyslechneš, Riley.“

„Táhni,“ řekla jsem, aniž bych se na něj podívala. Vlčice, ukrytá hluboko uvnitř, se krčila před mou troufalostí.

„Zastavíš se a budeš poslouchat, mladá vlčice.“

Jeho hlas zněl ostře a mocně a zdálo se, že se odráží od stromů. Zastavila jsem se. Nemohla jsem si pomoci. Moje samotná DNA měla v sobě zakódovanou potřebu uposlechnout alfu. Neposlechnout by mě stálo hodně síly a mně zrovna teď připadalo, že žádnou nemám.

I tak jsem se však neotočila. Nepodívala se na něj. „Proč bych měla poslouchat?“

„Protože to po tobě žádám.“

Tiše jsem odfrkla. „Já nikdy nepatřila k těm, na které si stačilo dupnout. Ty bys to měl vědět ze všech nejlíp.“

„To je velká pravda. Byl to také jeden z důvodů, proč jsme tebe a tvého bratra vyhnali.“ Jeho hrubý hlas byl lemovaný ironií. „Váš děd se bál, aby ho některý z vás dvou neohrozil.“

To mě překvapilo tak, že jsem se otočila.

Byl pořád ještě ve stromech, mezi stíny. Možná se bál, že by ho odfoukl vítr. „Proč by se děda něčeho takového obával? Dávali jste mně i Rhoanovi najevo, že nejsme nic víc než nepříjemnost, která potkala naši matku a smečku. A nepříjemnosti nevládnou.“ Zvláště když jsou to ženy. Nebo gayové.

„O tobě se ví, že děláš nečekané věci, Riley.“

„Jo, a taky mám jizvy, které dokazují, jaká je to pitomost.“

Tiše se zachechtal. „Ty jsi v sobě nikdy neměla pokoru.“

Ó ano, měla. Jen jsem si nikdy nenechala dělat na hlavu tak, jak se po mně chtělo. Vrazila jsem ruce v bok a netrpělivě řekla: „Sice bych hrozně ráda vzpomínala na staré časy, ale je fakt zima. Řekni mi, co chceš, nebo odpal.“

Chvíli mě sledoval, šedivé oči ve tmě abnormálně jasné, jeho silueta se mírně vlnila, jak se vítr proháněl mezi stromy.

„Smečka potřebuje tvoji pomoc.“

„Moji pomoc?“ Můj náhlý a nevěřícný smích zněl chladně, nehezky. „Tohle je snad vtip století.“

„Věř mi, že na té situaci není nic vtipného.“

„Tak proč já? Musíte mít stovky jiných, které byste mohli požádat.“

A to jsem nepřeháněla. Smečka Jensonů sice patřila k menším rezavým smečkám, a pokud šlo o majetek a pozemky, byla spíš chudší příbuznou, ale její členové se vyskytovali ve všech vládních organizacích a napříč většinou právního systému, a tak jsem nepochybovala, že by si smečka mohla najít něco – někoho – daleko vlivnějšího, než jsem já.

Ledaže by krize byla daleko osobnějšího rázu. Navzdory všemu se mě zmocnila úzkost, když jsem se rychle zeptala: „Je matka v pořádku?“

Blake se tence usmál. „Ano. Posílá pozdrav.“

Tak to určitě. Byli jsme její prvorození a určitě nás milovala, ale jakmile jsme opustili smečku, veškerý kontakt ustal. Blake možná získal svolení smečky k tomu, aby mě vyhledal, ale já dost pochybovala, že by po něm matka cokoli vzkázala. Věděla, jak jsme se k němu stavěli. Tímhle způsobem by nám neublížila.

„Těmahle kecama mě neoblbneš, Blakeu. Přejdi k věci.“

Oči mu zase na krátký okamžik pobaveně zaplály. „Potřebujeme tvoje dovednosti jakožto strážkyně.“

Znovu mnou projela vlna překvapení. „Odkud víte, že jsem strážkyně? A co vás vedlo k tomu, že jste se pídili po dvou odvržených a zbytečných štěňatech?“

„Nepídili jsme se. Všiml jsem si toho během pátrání.“

„Pátrání po čem?“

Jako by přešlápl a jeho silueta se na chvíli zachvěla a stala se nehmatatelnou jako obrys ducha. Přece to nebyl duch, tak jak se mi tu promítal?

„Jedna z mých vnuček před čtyřmi dny zmizela.“

On měl vnučky? Dobrý bože, teď jsem si fakt připadala stará. Ačkoli na vlčí poměry jsem byla ještě pískle. „Který ze tvých synů byl tak neopatrný, že se mu povedlo ztratit dceru?“

Bylo to kruté, ale nemohla jsem si pomoct. Blake a jeho synové byli noční můrou našeho dětství – a taky důvod mnoha jizev, k nimž jsme já a Rhoan přišli. Samozřejmě, že kdybych držela hubu a krok tak, jak se po mně chtělo, mohlo být všechno jinak.

Ačkoli o tom dost pochybuju.

Jeho pohled se zúžil do tenkých, nebezpečných šedivých štěrbinek. „Adrienne je Patrinova nejstarší.“

V hlavě mi vyskočil obraz zrzavého vlka s černými skvrnami a ohrnula jsem ret. Patrin byl nejmladší z Blakeových potomků – jen o pár let starší než já s Rhoanem. Říct, že se vyžíval v dodržování rodinné tradice šikanování kříženců, by bylo hodně slabé slovo.

„Kolik je jeho dceři?“

„Dvacet tři.“

Dvacet tři? To znamenalo, že ji počal v patnácti? Ten nadržený bastard. Vsadím se, že tatíček byl moc pyšný – zvláště vzhledem k dědičným problémům s plodností, s nimiž se smečka potýká.

„Když je nezvěstná, kontaktujte policii. Direktorium pohřešované případy neřeší.“

„Ale ano, když ke zmizením dochází podle stejného scénáře. A tři další zmizely stejně jako Adrienne, Riley.“

Založila jsem paže na prsou a snažila se ignorovat záchvěv zájmu. Nechtělo se mi zaplétat ani s Blakem, ani s naší smečkou, protože to mohlo skončit jedině špatně – pro mě, když už ne pro ně. „Pořád ale nevidím důvod, proč do toho motat Direktorium. Na takové věci existují speciální policejní jednotky. Vím určitě, že máte kontakty, které by vám věnovaly obzvláštní péči.“

„Stalo se jí něco zlého. Patrin se ji zoufale snaží najít.“

Už jsem měla na rtech kousavou poznámku – něco jako ‚a co já s tím?‘ –, ale ovládla jsem se. Chápala jsem to zoufalství a věděla, že člověka dožene k čemukoli – že kvůli tomu třeba i kontaktuje zavrženého člena smečky. Zažívala jsem to pokaždé, když se Rhoan dostal do problémů, a nikomu bych to nepřála. Dokonce ani tomu, koho jsem nenáviděla.

„Tak se spojte s Direktoriem. Dejte jim informace. Bez oficiálního rozkazu stejně nemůžu dělat nic.“

Což byla jen malilinkatá lež. Když jsem měla hodně velký zájem, mohla jsem vyšetřovat prakticky cokoli. My, strážci, jsme byli ve světě nelidí něco jako superpoldové – lovci a zabijáci – a měli jsme volnou ruku, pokud jsme chtěli vyšetřovat cokoli. Ačkoli kdybych se do toho pustila a něco doopravdy zjistila, musela bych to obratem hlásit šéfovi. A kompletní vyšetřování by muselo probíhat pouze s jeho oficiálním svolením.

„Žádám po tobě jen tolik, abys zahájila prvotní pátrání. Když budeš mít pocit, že s tím Direktorium nemůže nic dělat, zkusím jiné zdroje.“

Zněl až příliš rozumně a já se naježila. Blake a rozum, to nešlo dohromady, alespoň podle toho, jak jsem si toho chlapa pamatovala. „Ještě před chvílí jsi mi rozkazoval.“

„Možná jsem uznal, že jsem na to šel špatně.“

„A možná zítra vysadí ženu na Mars.“ Přešlápla jsem z nohy na nohu. Nedůvěřovala jsem tomuhle novému a lepšímu Blakeovi o nic víc než tomu minulému, ale spolupracovat bych mohla. „Proč myslíš, že její zmizení je případ pro Direktorium?“

„Myslíš kromě Patrinova pocitu, že je ve smrtelném nebezpečí?“

„Ano.“

„Jak už jsem řekl. Je tu jistý scénář.“

Začínal mě rozčilovat. „Tak mi ten scénář nastiň.“

„V první řadě byly všechny na dovolené na Monitor Islandu.“

Proto mě kontaktoval? Pátral na ostrově a objevil mě tu? To jsem teda měla kliku. „A?“

„A všechny zmizely do týdne od příjezdu z ostrova domů.“

„Neboli ostrov nemusí být společným prvkem.“

„A pak je tu ještě ten muž.“

„Lidský, nebo nelidský?“

„Lidský. Zřejmě pracuje na ostrově.“

Což moc velkým vodítkem nebylo vzhledem k tomu, že polovina lidí, co tu pracovali, byli muži lidského plemene. „A co tu dělá?“

Blake pokrčil rameny a při tom pohybu se zamihotal. „Adrienne říkala, že pracoval jako barman.“

„Blakeu, jenom v téhle zátoce je nejmíň pět barů. Bylo by fajn, kdybys to trochu víc specifikoval.“

„Myslím, že by se mohl jmenovat Jim Denton.“

„Takže ona s tímhle Jimem Dentonem tančila?“

Zaváhal a v jeho očích probleskl vztek. „Myslím, že ano.“

Chtělo se mi usmát, ale ovládla jsem se. Takže Adrienne neřekla tatíčkovi a dědečkovi všechno. Bod pro ni. Zároveň mě však opravdu překvapilo, že jednala proti zákonu smečky a tančila s člověkem. Možná ale právě o to šlo. „A ty druhé?“ A jak se vůbec smečka stavěla k tomu, že spala s člověkem? Tohle se taky nedá opominout.

„Mluvil jsem s příbuznými jedné z těch zmizelých. Také se zmínili o muži, se kterým se jejich dcera stýkala a který pracoval na ostrově.“

„Stýkala? A co takhle že s ním spala?“

„Jistě to nevím, ale je to pravděpodobné.“

„A ty ženy byly všechny vlkodlačice?“

Kývl.

No, my vlkodlaci máme tendenci být promiskuitní – zvláště teď, když existuje zákon, podle kterého nás zaměstnavatelé nemohou diskriminovat kvůli měsíční horečce. Na druhou stranu mě překvapovalo, že daly přednost lidem před vlkodlaky. Bylo s tím spjato příliš velké riziko – ačkoli pouhý fakt, že existovali kříženci vlků a lidí, naznačoval, že takových, kteří s mým stanoviskem nesouhlasí, je dost a dost.

„To neznamená, že spaly se stejným mužem,“ řekla jsem. „Jak už jsem zmínila, na tomhle ostrově nepracuje jen jeden muž.“

„Jejich popis se shoduje s tím, který jsem dostal od Adrienne.“

Takže Adrienne neřekla dědečkovi jméno, ale popis dala? Tak nějak jsem o tom pochybovala. Blake mi toho určitě spoustu zatajil. „Jak víš, že se pohřešují tři ženy, když jsi mluvil jen s jednou rodinou?“

„Vím to.“ Jeho hlas zněl ponuře. „Už jsi zapomněla, že se v naší smečce dědí jasnozřivost?“

„Myslím, že křížencům se to nikdo říct neobtěžoval.“ I když se tím alespoň vysvětlovalo, odkud se vzalo mé nedávno projevené jasnovidectví.

V jeho chladných šedivých očích se na chvíli pobaveně zablýskalo. „Asi jsme se zapomněli zmínit.“

Nenávist se ve mně vzedmula tak, že jsem se její hořkostí div nezalkla. „Tohle není problém Direktoria, Blakeu. Běž si lovit někoho jiného, protože já nemám zájem pomáhat ani tobě, ani tvým příbuzným.“

Otočila jsem se a chtěla co nejrychleji odejít. Ono svrbění mi napovídalo, že Blake se nehnul z místa; přesto ke mně jeho hlas dolehl i na tu dálku tak snadno, jako by stál přímo vedle mě.

„Pomůžeš nám, Riley.“

„Ta nezdvořilá odpověď, kterou jsem ti dala předtím, pořád platí.“

„Riley, zastav se.“

Tak moc jsem toužila poslechnout, že mi až cukalo ve svalech, ale moje upíří polovina to viděla jinak. Měla jsem co dělat, abych se nerozběhla a nesnažila se od něj co nejvíc vzdálit – ačkoli kdybych usoudila, že mi to bude něco platné, asi bych to udělala.

„Riley. Přikazuji ti, aby ses okamžitě zastavila, nebo poneseš následky.“

„Nemůžeš mi nic udělat, Blakeu. Už ne.“

Mělo mi dojít, že není radno takhle pokoušet osud. Opravdu mělo.

„Jestli se teď hned nezastavíš,“ řekl tiše, „zabiju tvou matku.“

2. kapitola

Zastavila jsem se.

Jak by taky ne? Možná jsem matku neviděla od šestnácti, kdy nás smečka vyrazila, ale to neznamenalo, že jsem ji neměla ráda. Ani že jsem si přála její smrt.

Vždyť to, proboha, byla moje matka.

Otočila jsem se. „Věř mi, Blakeu. Touhle cestou se dát nechceš. To by bylo hodně zlé.“

Arogantně, sebejistě se usmál. „Direktorium mi nemůže nic udělat. Mám právo ztrestat smečku tak, jak uvážím za vhodné. Když zemře někdo ze smečky během konání spravedlnosti?“ Pokrčil rameny. „Zákon nezasáhne, dokud se událost nenahlásí jako něco víc než spravedlivý trest. A nikdo ze smečky to nenahlásí.“

„Já můžu. A taky to prošetřím. A věř mi, že bys nechtěl, abychom se já nebo Rhoan k té tvojí smečce jen přiblížili. Už nejsme ta bezbranná štěňátka, která jsi odkopl.“

„A my už nejsme ta vymírající smečka, na kterou si pamatuješ. Zesílili jsme a zbohatli. Máme větší vliv.“

Jo, a já přesně věděla, jak toho docílili. Díky schopnosti halit se do stínu jsem ve smečce odhalila více než dost tajemství. A jestli smečka teď zbohatla, tak to určitě nebylo tvrdou prací a dobrým hospodařením s financemi.

Zakroutila jsem hlavou. „Opravdu netušíš, s kým máš tu čest, Blakeu.“ Ani s čím.

„Chci ten problém vyřešit. Pak nechám na pokoji tebe, tvého bratra křížence i tvou matku.“

Přešlápla jsem z nohy na nohu a nutkání utéct se ve mně pralo s choutkami vymlátit mu z ksichtu ten chladně samolibý výraz. Z obojího mi škubalo ve svalech. „A Konner? Co na tohle všechno říká on?“

Blake se škodolibě usmál. „Rok poté, co jste odešli, jsem tvého děda přemohl v souboji. Jeho popel byl rozprášen po jeho oblíbené lovecké stezce, přesně jak si přál.“

Chvíli jsem na něj civěla a nevěděla, co si mám myslet. Co mám cítit.

Mezi námi a dědou nepanovaly vřelé vztahy; k většině problémů, které jsme měli s Blakem a jeho potomky, se obracel zády. Přesto nám třem zajistil bydlení a jídlo, postaral se, abychom vždycky měli vše základní, a nikdy nenechal hry zajít příliš daleko – až na jeden případ, a sice když mě Blake shodil z úbočí hory. Ale i tak měl svázané ruce. Pravidla dávala druhému muži smečky právo trestat tak, jak uvážil za vhodné – alespoň pokud šlo o záležitosti podřízenosti.

Můj děda byl teď mrtvý, zabitý v souboji o vůdcovství smečky. Zavřela jsem oči a snažila se vyhnat z hlavy krvavé výjevy, které se tam draly. Boj o převahu ve smečce jsem viděla jen jednou a nebyl to hezký pohled. Takové zápasy vždycky probíhaly ve vlčí formě a téměř vždy končily smrtí staršího vůdce. Tak kázala pravidla našich divokých bratranců a pro nás platila stejná.

A zákon to dovoloval, protože se spadalo do kategorie náboženského přesvědčení a zvyklostí.

Což byl jen další způsob, jak posvětit vraždu, kdybyste se zeptali mě. Bohužel se mě nikdo pravděpodobně ptát nebude.

„Jestli máš seznam jmen, tak mi je ještě dnes v noci pošli,“ řekla jsem. „Porovnám je se záznamy na ostrově.“

„To už jsem udělal.“

„A já to chci udělat znova, protože jsi mohl něco přehlédnout.“ Zkřížila jsem paže a dívala se na jeho neskutečnou podobu. „Nepřej si mě pronásledovat na každém kroku, Blakeu, nebo poštvu na smečku Direktorium.“

„Patrin chce pravidelná hlášení.“

„Je mi fuk, co-“

Zvedl ruku. „Jo, já vím. Přesto.“

Zamračila jsem se na něj. Zíral na mě. Několik vteřin se ani jeden z nás nepohnul, než Blake vzdychl a promnul si rukou oči. „Tvoje telefonní číslo? Pošlu ti seznam jmen a všechny informace, které mám.“

Dala jsem mu svoje číslo a dodala: „Máš nějaké aktuální fotky Adrienne?“

„Ano. Pár ti jich pošlu.“

Když budu mít v ruce fotky, můžu se aspoň poptat v okolí, jestli si na ni někdo nepamatuje. A jestli si nevzpomenou, s kým to tady táhla. „A co rodiny ostatních obětí? Pošli mi na ně kontakty, jestli je máš.“

„Pošlu.“

„Dobře. A teď odpal, ať můžu jít spát.“

Zase ten tenký úsměv. „Zítra v noci se s tebou spojím, abych zjistil, jak jsi pokročila.“

„Budu čekat se zatajeným dechem.“

Jeho tělo se rozplynulo do barevných obláčků, které rozfoukal chladivý vítr. Zachvěla jsem se a třela si paže. Pohledem jsem ještě chvíli zůstala mezi stromy, abych si byla jistá – opravdu jistá – že zmizel.

Pak jsem se otočila a vyrazila zpátky do vily. Jakmile jsem byla uvnitř, vzala jsem videofon a vytočila bratrovo číslo. Byla půlnoc a on bude s největší pravděpodobností spát, ale bylo mi to fuk. Musela jsem s ním mluvit.

Telefon několikrát zazvonil, než to na druhé straně někdo zvedl a ospalý hlas řekl: „Haló?“

Hlas nepatřil Rhoanovi, nýbrž Lianderovi. Neměl zapnuté snímání obrazu, za což jsem nejspíš mohla být vděčná. Jak na Liandera, tak na Rhoana nebyl hezký pohled, když je někdo probudil hodně brzo ráno.

„Ahoj, ty naše maskérko, jakpak se máš?“

Po dlouhém tichu řekl hlasem, v němž se mísila únava s rozladěností: „Víš vůbec, kolik je?“

„Jo. Musím mluvit s Rhoanem.“

„Ten je pod parou.“

„Je mi jedno, co s ním je a jak se cítí.“ Milující sestřička, to jsem celá já. „Musím s ním mluvit.“

Rhoan něco v pozadí zamumlal. Nemusela jsem ani složitě hádat, co to bylo, ale Liander mi to stejně řekl. „Má pravdu. Někdy jsi hrozná mrcha.“

„To rozhodně. A teď ho už přestaň chránit a dej mi ho k uchu.“

Udělal to. „Ty jsi fakt děsná, Riley,“ řekl Rhoan chraplavě a trochu mu váznul jazyk. „Proč mi ksakru voláš v tuhle nelidskou dobu?“

„Protože by tě mohlo zajímat, kdo mě právě navštívil.“

Odmlčel se a řekl: „Ty už jsi zase pila?“

„Od včerejší noci ne.“

„Tak proč mi, do háje, voláš uprostřed noci kvůli tomu, že jsi měla nějakou návštěvu? Jestli se ti tam stejská, tak přijeď domů.“

„Ta návštěva se jmenovala Blake.“

„No a?“

„Blake Jenson. Bývalý druhý muž smečky, nyní vůdce rezavé smečky Jensonových.“

Chvíli mlčel a pak řekl: „Kurva.“

Sedla jsem si na křeslo a přehodila nohu přes polstrované opěradlo. „Tohle jsem si říkala určitě víckrát než jednou.“

„Co ksakru dělal Blake na Monitor Islandu?“

„Nebyl tu tělesně, jen duševně.“

„Cože?“ Rhoan se pohnul, protože zašustilo povlečení. Liander zamumlal něco o kafi a bratr souhlasně zamručel, než dodal: „Jak se tam mohl objevit jen duševně?“

„Předpokládám, že se jedná o nějaký druh astrálního cestování. Říkal, že jasnovidectví se v naší smečce dědí, možná že to cestování k tomu nějak patří.“

„Možná.“ Nezdálo se, že bych ho přesvědčila. Jestli šlo jen o to cestování, nebo o mou příčetnost – kdo ví. „A co chtěla ta duše?“

„Mou pomoc.“

„Jo, takže teď už vím, že si ze mě děláš šoufky. To dřív začnou prasata lítat, než by tě Blake poprosil o pomoc.“

„Tak si začni dávat pozor na hlavu, aby tě netrefilo lítající prasátko, bráško, protože mluvím naprosto vážně.“

Vydechl. „Jakou pomoc od tebe chtěl?“

„Patrinova dcera se pohřešuje. Myslí si, že to nějak souvisí se zmizením dalších tří žen. Dokonce kontaktoval rodiče jedné z nich. Společným prvkem u všech případů zřejmě je, že strávily nějakou dobu na Monitor Islandu, než zmizely.“

„Jestli jsou nezvěstné, ať se o to postarají poldové.“

„Řekla jsem mu, že my nezvěstné nehledáme, ale evidentně se to rozhodl ignorovat.“

„Tak ho taky ignoruj. Nemůžeme s tím nic moc dělat. Jsme mimo smečku a on nad námi nemá kontrolu.“

„Vyhrožoval, že když mu nepomůžeme, zabije mámu.“

Rhoan dlouho nic neříkal. Vstala jsem, šla k barové ledničce, otevřela ji a vytáhla z ní jednu z čokoládových tyčinek. Byly příšerně drahé, ostatně jako všechno na tomhle ostrově.

„Neneseme za naši matku žádnou zodpovědnost,“ řekl Rhoan nakonec. „Když jsme odešli, přestala se k nám hlásit.“

„To mohla, když nás počala. Neudělala to. Vychovala nás proti vůli smečky, ale taky proti vůli vlastního otce. Vděčíme jí za svou existenci, Rhoane. Když už nic jiného, tak bychom měli splatit dluh.“

Zamumlal něco, čemu jsem nerozuměla, a potom znovu zašustilo povlečení. Možná se Liander vrátil s kafem. Zuby jsem roztrhla obal tyčinky a zakousla se do té dobroty. Měla peprmintovou náplň – ne zrovna moji oblíbenou, ale musela jsem brát, co bylo.

„A co Blake chce?“

„Abychom našli Patrinovu dceru.“

„A ty ostatní?“

„Myslím, že o ty se nezajímá, tedy kromě toho, že by mu mohly poskytnout užitečné stopy.“

Rhoan odfrkl. „V tom případě se vůbec nezměnil.“

„Je teď vůdcem smečky, Rhoane. Má moc, po které vždycky toužil, a to se projeví.“

„Ten bastard už snad arogantnější být ani nemohl.“

„Chceš se vsadit?“

„Ne.“ Odmlčel se, asi aby se napil kafe, protože se v telefonu ozvalo srknutí. „Když je nemůžou najít policajti a oddělení pro pohřešované, tak kde přišel na to, že my je najdeme?“

„Ví, že jsme strážci.“

„Na někoho, kdo už nás nikdy nechtěl vidět, toho o nás ví nějak zatraceně moc.“

„Protože chce naši pomoc a je odhodlaný ji dostat jakýmkoli způsobem.“

Rhoan vzdychl. „Takže kvůli čemu mi voláš?“

„Pošle mi fotku Adrienne, a taky informace, které má o ostatních pohřešovaných dívkách. Předám ti kopii. Chci vědět, jestli můžeš zjistit, kde se Adrienne minulý týden zdržovala.“

„A ty se do toho taky zapojíš?“

„Jo. I když žádné velké objevy nečekám. Fakt, že všechny zmizely poté, co se vrátily domů, ukazuje na nějaký další faktor, jiný než tenhle ostrov.“

„Vypadá to tak.“ Zívl. „Je to všechno?“

„Prozatím jo. Hezký zbytek noci, brácho.“

„Díky, ty bestie.“

Zakřenila jsem se. „Liander tě určitě zase ukolébá.“

„Určitě ne. Jak cítím svůj žaludek, tak bych se při tom mohl poblít. Zítra ti zavolám, když něco najdu.“

„Tak teda dobrou noc.“ Jen co jsem zavěsila, pípla na telefonu příchozí zpráva. Od Blakea. Ten tedy nelenil. Přeposlala jsem kopii celé složky Rhoanovi, dojedla čokoládovou tyčinku a vstala. Velikost souboru naznačovala, že je těch informací pořádná porce a že na prťavém displeji telefonu to všechno neprojedu. Neměla jsem s sebou notebook, ale hotel měl v hlavní lobby business centrum. Vzala jsem si z ledničky další čokoládičku a vyrazila do vedlejší zátoky.

V lobby nikdo nebyl. Správce měl sice službu, ale byl asi zalezlý někde vzadu, popíjel kafe a koukal na záznam z fotbalu. Šla jsem do business centra a projela dveře kartou. Cvakly a já je otevřela. Jediné světlo v místnosti byla světle modrá záře monitorů, což bylo v pohodě. Ve tmě jsem viděla perfektně, a kdybych rozsvítila, jenom bych upozornila správce. Dohadování se ve tři ráno kvůli banalitám jsem neměla v plánu.

Pohnula jsem myší, abych probudila obrazovku, pak jsem připojila telefon k USB portu a otevřela složku. Nespletla jsem se – byla obrovská a plná různých komentářů a fotek a taky tam byl náčrtek podobizny muže, s nímž se Adrienne údajně měla setkávat na ostrově, a dál zprávy z různých policejních oddělení. Blake měl zjevně důležité kontakty, když se mu povedlo tohle získat.

Projížděla jsem soubory a zkoumala informace. Ne všechny ženy byly z Melbourne – jedna bydlela v Ballaratu, okresním městě v srdci Victorie, a druhá v Yarrawonze, městě na hranici Victorie a Nového Jižního Walesu.

Navzdory tomu, co říkal Blake, zmizely všechny čtyři ženy v různou dobu po návratu domů. První oběť se ztratila osm dní poté, další dvě třetí a pátý. Adrienne to stihla nejrychleji – zmizela okamžitě po příjezdu. Žádnou z žen už nikdo neviděl a na žádném z účtu nebyla aktivita ani zůstatek.

Ostatní ženy si byly nápadně podobné. Všechny vysoké a atletické – takové ty typy, které by uběhly dvacet mil, aniž by uronily kapku potu a zničily si makeup – a všechny byly blond buďto s modrýma, nebo se zelenýma očima. Adrienne se vymykala, protože byla šedooká zrzka, ne však klasická zrzka z naší smečky; její vlasy byly spíš jemné a tmavě jahodově blond.

Což naznačovalo, že Adriennina matka nepatřila k rezavé smečce. Kdysi dávno by to bylo nemožné, ale hned jak nás vykopli, opustil náš děda pradávné zvyky, které zakazovaly páření smečky s kýmkoli jiným než se členy rezavé smečky – tím se původně měla udržet takzvaná čistota smečky, které si on a minulí alfové tolik cenili – a konečně povolil i míšení s jinými smečkami a barvami. Pochopitelně ve snaze čelit stále palčivějšímu problému smečky, kterým byla neplodnost a klesající porodnost. Blake šel zřejmě v jeho šlépějích, když nyní smečka prosperovala.

Rozvalila jsem se na židli a dívala se na monitor. Dělo se tu něco? Nebo Blake jen zveličoval? Dobře, ty ženy zdánlivě zmizely, ale jediné, co měly společné, byl fakt, že strávily celou dobu na ostrově. Sem však jezdí spousta nezadaných žen, tak proč by mizely zrovna tyhle čtyři?

A proč únosci čekali na návrat obětí, místo aby je unesli tady, na dovolené, daleko od rodiny, přátel a jejich pravidelného režimu?

Nedávalo to smysl.

Zamračila jsem se a znova zkontrolovala údaje. Za poslední tři měsíce se to stalo vždycky jednou za měsíc. Adrienne byla opět výjimkou, protože zmizela dva týdny po třetí ženě. To samo o sobě nic neznamenalo. Lidé na celém světě mizejí každý den, každou hodinu a mnozí z nich z jiných důvodů než kriminálních.

Klikla jsem zpátky na fotky a znovu mě upoutala jejich podobnost. A Adriennina odlišnost.

Ťukala jsem prsty o stůl, a ač jsem to nerada přiznávala, byla jsem tím zaujatá. Toho chlapa jsem sice nenáviděla, ale pochybovala jsem, že Blake dělá jen planý poplach. Ne pokud jde o jeho potomstvo. Něco se muselo dít, i když to podle toho, co mi poslal, vypadalo tak nepravděpodobně.

Musím vyslechnout rodiče těch ostatních žen. Blake s jedněmi z nich sice mluvil, ale byl v té záležitosti citově zainteresován a pravděpodobně nebyl schopen podrobit výpovědi kritické analýze. Blake byl tyran, ne detektiv.

Zavřela jsem složku a vytáhla telefon z USB vstupu. Co dál? Protřela jsem si oči a podívala se, kolik je hodin. Skoro čtyři. Měla bych zkusit spát, ale v žilách mi proudil adrenalin a kůže mě svrběla nutkáním se hýbat, tančit. Ovšem nebyl by to tanec v lidském slova smyslu.

Vlkodlačí kluby nebyly na ostrově povoleny, ale byly tu bary otevřené dvacet čtyři hodin i s hudbou – což v tuto hodinu bylo o něco víc než starý pán u piana. Asi tam teď nebude zrovna narváno, ale jít do baru mi přišlo jako lepší varianta než vrátit se do vily a pít o samotě. Přinejmenším bych mohla promluvit s barmanem. Možná by poznal fotku, kterou mi Blake poslal.

Strčila jsem telefon do kapsy, odsunula židli a vstala. Jak jsem kráčela prázdnou lobby, moje kroky se rozléhaly, ale správce se ani tak neukázal, aby mě přišel pozdravit. Možná ve své malé zadní kanceláři spal.

Když jsem vešla do pološera baru, vítalo mě tiché piano, ale pod jeho zvuky se nesla tlumená konverzace. Na prvním schodu jsem se zastavila, rozhlížela se a čekala, až si oči zvyknou na příšeří. Bar patřil k těm menším, ale byl přímo na pláži a celá jedna stěna se dala otevřít. Za hezkých nocí si návštěvníci mohli vyjít na písek a procházet se vlnami. Dnes v noci byla stěna zavřená – patrně proto, že předpověď počasí hlásila bouřku – avšak z oken, sahajících od stropu k podlaze, byl přesto pěkný výhled. Překvapivě zde seděl nejméně tucet lidí. Většinou to byly párečky, choulící se v pohodlných boxících podél ostatních stěn, ale bylo zde ještě nejméně pět dalších, kteří seděli o samotě a popíjeli drinky. Nejspíš personál, který právě skončil, pomyslela jsem si, když jsem klapala podpatky dolů ze schodů a procházela barem. Měli onen výraz „konečně padla“, který mívají po dlouhé šichtě všichni pracující na světě.

Barman přišel z opačného konce a věnoval mi poněkud znuděný úsměv – podle toho, co jsem si za dobu tady na ostrově stihla všimnout, to byl jeho obvyklý výraz. „Jste dneska dlouho vzhůru, slečno Jensonová.“

„Měla jsem naléhavý hovor od matky jedné mojí příbuzné,“ řekla jsem a jen trochu při tom poupravila pravdu. „Vypadá to, že moje sestřenice se už víc jak týden nikomu neozývá, a matka panikaří.“

„Tohle matky dělávají,“ řekl. „Dáte si drink?“

„Jen pivo, díky.“ Čekala jsem, až mi nalije, a dodala: „Sestřenice tady evidentně potkala jednoho muže. Teta si myslí, že když najdu toho chlapa, najdu i dceru.“

„Vy jste nevěděla, že tu je?“

Zakroutila jsem hlavou, zkřížila paže a ledabyle se opřela o jeho bar. Díky hlubokému výstřihu jsem teď vystavovala svoje prsa dost na odiv. Téměř okamžitě sjel pohledem dolů. Ne že bych si s ním chtěla pohrávat, ale neváhala jsem využít pár triků, aby se soustředil spíš na mé vnady, než aby moc přemýšlel o tom, co říkám.

„Byl vysoký a blond, se šedýma očima a velkýma ušima. Jmenoval se Jim. Myslím, že Jimmy Denton.“

Zamračil se a na chvíli ke mně zvedl oči. „To jsem já.“

Prohlédla jsem si ho odshora dolů. Byl zavalitý a ve středním věku, a i když působil mile, neuměla jsem si představit, že by někdo tak mladý a plný života jako Adrienne chtěl tančit s někým takovýmhle. Ačkoli když na nás přijde měsíční horečka, dějí se i divnější věci. „Hmm, ale vy nejste ani blond, ani nemáte velké uši.“

Zakřenil se. To byl první srdečný výraz, který jsem u něj viděla. „Díky bohu. Víte určitě, že matka vaší příbuzné měla správné jméno?“

Jistě že jsem to nevěděla, protože jsem se spoléhala jen na to, co mi řekl Blake, a kdo ví, jak přesné to bylo? Stiskla jsem tlačítko na telefonu a nechala zobrazit náčrtek. „Ten, kterého hledáme, by měl vypadat nějak takhle.“

„Ne, promiňte, ale nepamatuju si, že by tady pracoval někdo podobný.“ Pokrčil rameny a pohledem sklouzl zpátky k mému dekoltu. „Ale jestli chcete, můžu se poptat, jestli tu někde nebyl jako přechodný zaměstnanec.“

„To by bylo skvělé.“ Znovu jsem ťukla do mobilu a najela na fotku Adrienne. „Tohle je moje sestřenka.“ Ukázala jsem mu obrázek. „Nevzpomínáte si, že byste ji tu zahlédl?“

Chvíli si fotku prohlížel, a pak kývl: „Tuhle už si pamatuju.“

Řekl to tak vesele, že jsem povytáhla obočí. „Pročpak?“

„Pobíhala tady a vyptávala se na všechno možné.“

„Na co přesně?“

„Na nějaké bývalé hosty – několik žen a na jednoho muže, jestli se dobře pamatuju. Někdo ze zaměstnanců si myslel, že by mohla být soukromý detektiv, jiní že je reportérka. Dělala si poznámky a tak dál.“

„A ty poznámky nikdo neviděl? Nepřečetl náhodou něco z toho, co si zapsala?“

„To nevím.“ Zarazil se a řekl: „Znáte Jareda Donovana, že ano?“

Potlačila jsem úsměv. Jak bych neznala? Jared se mi poslední tři dny snažil dostat do kalhotek. A jestli existoval člověk, který ve mně budil pokušení přestat se ohlížet na zakořeněné předsudky, tak to byl on. Vysoký, blond, s atletickou postavou, dlouhými prsty a absolutně hříšným úsměvem.

Kdyby byl vlk, okamžitě bych po něm skočila. Takhle jsem s ním jen flirtovala víc, než bylo moudré, ale i když mě lákal, nedokázala jsem se přenést přes jeho lidskou podstatu natolik, abych se s ním vyspala.

„Znám ho,“ řekla jsem po doušku piva. „Proč?“

„No, rád klábosí s hezkými dívkami, takže je velká šance, že mluvil i s vaší příbuznou. Možná ví víc než já. A já mám manželku.“

Čímž chtěl zjevně naznačit, že je v oblasti postele omezený, zatímco Jared, chronický sukničkář, ne. Proč se lidé obtěžují se sňatkem, když jim nakonec vadí, že složili přísahu, která je drží pospolu a zaručuje věrnost? Tohle byly divné způsoby. My vlci tohle řešit nemusíme – jakmile složíme přísahu měsíci, jsme spolu na celý život. Žádná „jestli“, „ale“ ani „možná“. Proto si musíme být velmi, velmi jistí, že jsme našli osudového partnera, než se mu zavážeme. „A bude vůbec Jared zítra v práci?“

„Myslím, že bude na lodi výzkumné stanice.“

„Tam začíná služba v deset, že ano?“

Když kývl, spustila jsem štít, psychicky se k němu natáhla a rychle projela jeho myšlenky a vzpomínky a hledala tajemství nebo lži. Měl tam několik divných šmouh, jako by mu někdo záměrně rozmazal některé vzpomínky, ale tohle může způsobovat i alkohol. Výsledek vypadá dost podobně.

Jestli se někdo hrabal tomuhle muži v hlavě, pak v tom byl zatraceně dobrý, protože jsem po něm nenašla žádné další stopy. A kromě informací, které mi Jim už řekl, tam nic víc nebylo.

„Můžu vám ještě s něčím pomoci, slečno Jensonová?“ řekl téměř bez pauzičky, když jsem opustila jeho hlavu.

„Ne. Ale díky za pomoc.“ Dopila jsem pivo, a protože tu nebylo nic a nikdo, kdo by mě mohl pobavit, vrátila jsem se do vily a snažila se trochu prospat. Trvalo to dlouho, ale nakonec jsem zabrala a zdálo se mi o tvářích bez těla, které mě shazovaly z vrcholku útesů.

Probudila jsem se zpocená a vůbec ne odpočatá. Když jsem se osprchovala, oblékla a vybrala si přiléhavé šortky a tričko s výstřihem, vzala jsem telefon a peněženku a zamířila nahoru do hotelu na snídani a na malý průklep personálu.

Zdálo se, že si nikdo nepamatuje na člena personálu, jehož podoba by se shodovala s kresbou od Blakea. Spousta si jich pamatovala na Adrienne, a jak se barman v noci zmínil, všichni si mysleli, že je to reportérka nebo soukromá vyšetřovatelka.

A co já vím – třeba i byla.

V Blakeově zprávě se o povolání nic nepsalo a já mu nehodlala volat a ptát se ho. Čím méně kontaktu s tím bastardem, tím lépe.

Z mého vyptávání však přece jen vzešla jedna zajímavá věc. Přestože si Blake myslel, že tančila s někým tady na ostrově, nikdo ze zaměstnanců si nepamatoval, že by ji kdy s někým viděl. Zkrátka se objevila na ostrově, několik dní tu zůstala, vyzpovídala všechny, kdo tu pracovali, a odjela.

Což dost odpovídalo chování reportérky. Jestli jí tedy opravdu byla, jak přišla na tahle zmizení? Že by rodinný dar jasnovidectví? A přijela na tenhle ostrov, aby ta zmizení prošetřila, a nakonec se sama stala obětí?

Rozhodně to tak vypadalo.

Jak do toho ale zapadala podobizna muže, vydávajícího se za Jima Dentona?

Existovala možnost, že je tím mužem, s nímž se ostatní ženy na ostrově stýkaly; odtud spojení mezi třemi zmizelými. Ale jestli to byla pravda, tak by si snad aspoň někdo z personálu pamatoval, že ho viděl? Nikdo ho však ani vzdáleně nepoznával.

Rozvalila jsem se v židli a koukala na mořskou pěnu, šplhající nahoru po písku jen několik stop od mého stolu. První věc, kterou budu muset udělat po návratu domů, bude zkontrolovat, jestli muž, s nímž se stýkaly ty ostatní, odpovídal popisu od Blakea. Jestli ano, tak alespoň odhalím spojení mezi ním, těmi jinými ženami a Adrienne. Ačkoli se tím stále nevysvětlovalo, proč si tady na něj nikdo nepamatuje.

Mrkla jsem na hodinky. Skoro devět, takže do otevření výzkumného centra pro návštěvníky zbývala jen hodina, během které jsem musela nějak zabít čas. Objednala jsem si další kávu, nabídla si ovoce a sladké pečivo a sledovala, jak hezký číšník pendluje po kavárně. Moje hormony začínaly být neklidné. Stejně jako já toužily rozjet se domů za mužem, na kterém mi záleželo.

„V deset jsem se zvedla a došla k malé budce, kde se prodávaly vstupenky do výzkumného centra. Většina aktivit na Monitor Islandu byla zahrnuta do celkové ceny, ale za výzkumné centrum a potápěčské výlety se muselo připlatit.

Až když jsem otevřela kabelku a chtěla si vyndat peníze, zjistila jsem, že mi chybí řidičák. Všechny kreditky a hotovost tam zůstaly, jen řidičák zmizel. Hledala jsem ve všech malých kapsičkách a šťourala, jestli někam nezapadla, ale nemohla jsem ten zatracený řidičák najít.

Buď jsem ho ztratila, nebo se mi ho nějak povedlo zapomenout doma. Zavolala jsem Rhoanovi, nechala mu vzkaz, ať se mi podívá po bytě a jestli ho tam nenajde, ať nahlásí ztrátu na Direktorium, a šla jsem ke správci hotelu. Prý nikdo žádný průkaz nepřinesl, ale kdyby se objevil, dá mi prý vědět.

Neměla jsem do čeho píchnout, a tak jsem šla na pláž a čekala, až mě malá loď odveze na ostrov. Čekal tam už starší pár, a jak jsem se k nim blížila, jako by mě chtěli vítat, ale jen se usmáli a neřekli nic, příliš zabráni jeden do druhého. Což mi připadalo hezké. Zajímalo by mě, jestli si taky někdy najdu někoho, s kým budu moci takhle zestárnout.

Najednou mi v hlavě vytanul obraz Kellena a já se musela usmát. Zčásti jsem už byla přesvědčená, že on je ten pravý. Z té druhé části – z té, které bylo v minulosti ublíženo – jsem si zuby nehty chtěla držet odstup a dát tomu ještě čas.

Samozřejmě, že jsem si vždycky představovala, že najít osudového partnera bude jako blesk z čistého nebe – že to bude okamžik prozření, kterým nás osud oba zasáhne – ale možná jsem jen čekala příliš. Už jen to, že mi s Kellenem bylo tak dobře, hodně vypovídalo o hloubce pocitů, které jsem k němu chovala. Dokonce i to, že jsem se těšila na poznávání jak jeho kladných, tak záporných stránek, byl důkazem, že určitě směřuju k lásce. Zda to byla láska osudová, nebo jen hluboký vztah plný starostlivosti, to ukáže až čas.

Posadila jsem se na malé molo a sledovala, jak se na obzoru postupně zvětšuje motorová loď. Když zakotvila, přidali se k naší malé skupince další lidé, většinou v párech, takže jsem se tu cítila dost nepatřičně. Ale co, s tímhle pocitem jsem díky Blakeovi a jeho zatracené rodině strávila polovinu života.

Tak proč mu teď pomáhám?

Nebylo to kvůli té výhrůžce. Už ne. Pravdou bylo, že jeho příběh brnknul na strunku té části mého já, kterou jsem tak dlouho popírala. Lovec loví – jak často mi tohle bratr říkal? A přesto jsem onoho lovce v sobě uznala až poté, co jsem okusila zradu a opakované pokusy o únos.

Vlčice však byla volná a už se nedala zastavit. A já hluboko v srdci věděla, že Blake ve skutečnosti nepotřeboval výhrůžku, aby mě donutil vydat se na stopu jeho případu. Stejně by mě k tomu brzo dohnala zvědavost.

Zvědavost mě však nikdy nedonutí mít ho ráda, a tak jsem byla šťastná, že mě navštěvuje jen ve spirituální formě. Vůdce smečky jsem potřebovala provokovat asi tak, jako jsem potřebovala díru v hlavě, navíc jsem cítila, že zlost by mě dovedla akorát tak k nějaké hlouposti. Nešlo o to, že bych ho možná porazila. Nechtěla jsem zabředávat do minulosti víc, než tomu bylo doposud.

Kromě toho by mi Blake tu porážku nedal zadarmo. Odskákala bych si to stejně, jako jsem za podobné věci platila tenkrát. Jen jsem měla pocit, že tentokrát by mi to oplatil daleko hůř. Navíc jsem už neměla ochranu v podobě dědečka. A Blake byl příliš arogantní, než aby ho napadlo, že by se role ochránce mohl efektivně ujmout Rhoan.

Čekala jsem, až ostatní nastoupí, a když jsem se konečně přiblížila k lodi, Jared se na mě zeširoka usmál, jeho modré oči obdivně sjely po mém těle, až mě příjemně zašimralo na kůži.

Jaká škoda, že to byl člověk.

„Ahoj, krásko,“ řekl, chytil mě za ruku, aby mi pomohl na loď, a z jeho prstů sálalo horko. „Myslel jsem, že tuhle malou plavbu už jsi podnikla?“

„To ano, ale nudím se a potřebuju si s někým promluvit.“ Podívala jsem se mu do očí a o mé rty se pokoušel úsměv. „Jenže většina mužů, kteří za něco stojí, je už zabraná, takže zbýváš ty.“

Zasmál se, vřele a nespoutaně. „Tak si říkám, že je lepší být poslední možnost, než žádná možnost.“

„A já si říkám, že být poslední možnost ti moc nevadí.“

Zakřenil se téměř vlčím způsobem. „Jedině s jistou tvrdohlavou vlkodlačicí.“ Zvedl mé prsty ke svým rtům a zlehka je políbil. „Myslím ale, že teď dostanu novou šanci něco s tím udělat.“

„Můžeš to zkusit, ale já si to nerozmyslím.“

„Polovička zábavy je hon,“ řekl, pustil mě a vydal se zpátky do přední části člunu.

Musím přiznat, že jsem si ten pohled užívala. Byl to sice člověk, ale měl dobrá ramena, hezký zadek a dlouhé a silné nohy. Nohy, které jsem si tak snadno uměla představit mezi těmi mými, zatímco by vnikal hluboko dovnitř… Zahnala jsem tu představu a vydechla.

Čas vrátit se domů za Kellenem a do svých klubů, než se nechám zlákat k nějaké hlouposti.

Jared odvázal kotvicí lano a odrazil loď od doku. Jakmile jsme se vzdálili od pláže, nakopl motor a čumák člunu se zvedl. Hnali jsme se po vlnách, někdy letěli ve vzduchu nad mořem, než jsme zase spadli dolů. Zvedla jsem tvář ke slunci a větru a nasávala do plic čerstvý vzduch, užívala si pocit svobody a požitek z jízdy. Napadlo mě, že se už nedivím psům, kteří vystrkují hlavy z okének auta.

Skončilo to však příliš brzy. Vystoupila jsem spolu s ostatními, ale nenásledovala je, když se vydali po molu k výzkumnému centru. Místo toho jsem se opřela o jeden z pylonů a sledovala, jak Jared odvazuje loď. Když byl hotov, šel ke mně. Musela jsem uznat, že zepředu na něj byl stejně dobrý pohled jako zezadu. Ten chlap by stál definitivně za to.

„Takže,“ řekl a zastavil se jen pár palců ode mě, až mé smysly zaplavila jeho kořeněná vůně a horko, dráždivé a vzrušující. „Co bys ráda dělala příštích pár hodin?“

„Co takhle kdybychom si namočili nohy do vody a povídali si?“

„To jsem neměl na mysli.“

Zvedl ruku k mé tváři a jeho lehké pohlazení poslalo po mém těle vlnu tepla. Poodstoupila jsem a odolala nutkání ovívat se rukou. Byl to člověk, ale sexy.

„Ale já nic víc nenabízím,“ řekla jsem a šla zpátky na konec mola.

„S tebou není žádná sranda.“

Sedl si vedle mě, nohy tak blízko, že se dotýkaly mých. Musela jsem mu dát jedničku za snahu. Znal důvody, pro které s ním nechci mít sex – vysvětlila jsem mu je hned první noci, kdy se mě pokoušel oslovit – ale přesto se pořád snažil. Možná šlo v jeho případě především o lov, a čím víc jsem odolávala, tím byl umanutější.

„To záleží na tvé definici srandy.“ Podívala jsem se na něj. „Viděla jsem, co umíme lidem udělat. Nerada bych zhyzdila tohle pěkné tělo pár špatně umístěnými jizvami.“

„Jizvy přitahují hodně dam.“

„Když jsi mrtvý, tak ne.“

Zamručel, ale rozhodná jiskra v jeho modrých očích naznačovala, že to stejně ani zdaleka nevzdá. „O čem tedy chceš mluvit?“

„O Adrienne Jensonové.“

V jeho očích se cosi mihlo. Ne poznání, ale něco jiného. Něco, co hluboko ve mně spustilo alarm. Možná neměl šedivé oči a velké uši, ale každopádně musel být považován za podezřelého. Určitě toho věděl víc, než kolik říkal. Nebo jsem už zase byla přehnaně podezíravá? „Podle příjmení soudím, že jste ze stejné smečky?“

„Jo.“ Vytáhla jsem telefon a nechala zobrazit Adrienninu fotku. „Viděl jsi ji tady?“

Chvíli si ji prohlížel, pak kývl. „Asi před týdnem tu byla na výletě. Pamatuju si na její vlasy.“ Podíval se na moje. „Na sluníčku je to moc pěkná barva.“

Usmála jsem se nad tím komplimentem. „Byla tu s někým?“

„To nemyslím.“ Zaváhal. „Proč?“

„Protože její máma na mě dotírá, abych ji našla. Myslí si, že utekla s nějakým chlapem.“

„Vypadá dost stará na to, aby rozhodovala sama, koho si vezme do postele.“

„To jo, ale je řeč o muži lidské rasy.“

Povytáhl obočí a ve rtech mu pobaveně cukalo. „Takže vzdor není až tak osobní vlastností, jako spíš záležitost smečky?“

„Obojí.“ Přejela jsem v mobilu na obrázek podobizny od Blakea. „Její máma si myslí, že je s tímhle chlapem.“

Už zase mu něco prošlo očima. On toho chlapa znal. Byla jsem si tím jistá.

Řekl však jen: „Dost mizerná kresba.“

„Ale znáš ho, ne?“

„To jsem neřekl.“

Ale ani to nepopřel. „Nebude z toho mít problémy. Jen musím vědět, jestli netuší, kde by mohla Adrienne být.“

Chvíli nic neříkal, pak pokrčil rameny. „Vlastně ti toho moc nepovím. Párkrát jsem ho viděl na ostrově, jak vypomáhá v baru a tak, ale nikdy jsem s ním pořádně nemluvil.“

„Je tady dneska?“

„Nevím. Můžeš se zkusit zeptat hotelového managementu. Třeba by ti řekli, jestli tu někde není.“

„Znáš jeho jméno?“

Zamračil se. „Myslím, že Jim. Jim Denton.“

„S Jimem Dentonem jsem mluvila minulou noc. Tomuhle nákresu se vůbec nepodobá.“

Jared se zakřenil. „Ta máma jako malířka stojí, koukám, za prd. Nebo jí Adrienne z nějakého důvodu lhala.“ Objal mě kolem ramene a jeho prsty se ocitly nebezpečně blízko mého levého ňadra. „Takže jsme přišli na to, že tvou kamarádku ti najít nepomůžu. Co kdybychom probrali nějaké zajímavější téma?“

„Jako třeba?“ řekla jsem suše. „Ty, já a postel?“

Jeho prsty se pohnuly, lehce se dotkly mé bradavky a probudily ji k životu. „To by nebyl špatný začátek.“

„Kafe je taky dobrý začátek,“ vyprostila jsem se z jeho objetí a vstala. „Než se nechám zatáhnout do jakékoli sexuální diskuze, musí mě někdo nalít vínem a nakrmit.“

„Vzpupná vlčice,“ zamumlal se směsí pobavení a frustrace v obličeji. „Kdo by si byl pomyslel, že takové zvíře existuje?“

Zavěsila jsem se do něj a šli jsme po molu k malé kavárně. „Jen se tím dokazuje, že nemůžeš věřit všemu, co o nás uslyšíš.“

„A zrovna já musím mít to štěstí a narazit na jednu výjimku, když jsem totálně nadržený.“

Zakřenila jsem se. „Nikdy jsem neřekla, že bych s tebou nechtěla spát. Celé to vázne na tom, že jsi člověk.“

„Neboli když se budu snažit, možná bych tě mohl zlomit?“

„Možná.“

„Výborně. Tak si jdeme dát kafe a dortík.“

A tak jsme taky udělali. On se snažil dál.

Bohužel měl smůlu.

O hodinu později vysadil Jared skupinku zpátky na ostrově a opustil mě se slibem, že během pauzy na oběd bude pokračovat v pokusech o svádění. Usmívala jsem se nad tím jeho odhodláním, zamířila zpátky do vily a zavolala bratrovi.

„Už zase voláš nevhod,“ řekl místo pozdravu.

Podívala jsem se na hodiny. „Je skoro poledne.“

„Po noci, jakou jsem měl já, je doba před obědem nevhod.“

„Za to, co sis přivodil sám, u mě soucit nezískáš, bráško.“

„Až budeš příště ty chtít soucit a kafe po náročný noci, budu si tohle pamatovat.“

Zakřenila jsem se. Kafe mi udělá vždy a bez ohledu na cokoli, protože ví, že je to jediný způsob, jak utišit zdivočelou bestii. Nebo jí alespoň zavřít pusu. „Už ses stihl podívat na ten soubor?“

„Ne.“ Zarazil se. „Proč?“

„Protože jsem se vyptávala na Adrienne a na muže, se kterým se údajně měla stýkat, a narazila tak trochu na zeď a je to divné.“ Řekla jsem mu o dvou Jimech Dentonech. „Je dost zvláštní, že tu máme dva lidi se stejným jménem, a přesto toho druhého nikdo nezná, ani nepoznává jeho obličej.“ Tedy nikdo kromě Jareda.

„Prohledala jsi jim mysl?“

„Jo, ale bez úspěchu. U staršího Jima jsem našla možný důkaz úprav paměti, ale nemám ještě dostatek dovedností, abych tu mlhu odstranila.“

„Úpravy paměti ještě neukazují na zločin. Mohla to být třeba jen upírka, která nechtěla, aby si její oběť pamatovala na jejich setkání.“

Jasně, protože pít od nic netušícího hostitele bez jeho svolení bylo ve většině částí Austrálie zakázané. Tasmánie to zjevně pojímala trochu volněji, protože dovolovala upírům pít od kohokoli, pokud se spokojí s malými dávkami. Čímž se pravděpodobně vysvětluje, proč poklesl turismus v Tasmánii a naopak vzrostly výjezdy upírů jinam.

„Neviděla jsem žádné stopy po kousnutí.“

„Jestli se to stalo před několika týdny, tak bys je ani nenašla.“

„Věř mi, ta zamlžená paměť nevypadala jako práce upíra.“

„A jak teda vypadala?“

„Nevím.“

„To ses teda s tím pátráním moc nevyznamenala.“

„Od někoho, kdo se jenom válí a lituje se, to fakt sedí.“ Odmlčela jsem se. „Proč tam není Liander a neutěšuje tě?“

„Musel dneska do práce brzo. Učňové dneska dělají masky goblinů a on na ně musí dohlédnout.“

Nepochybně proto, že už masky goblinů jednou pokazili. Podle toho, co jsem viděla, nebyli ti dva zrovna mistři svého řemesla.

„Co teda budeš dělat dál?“ pokračoval.

„Nevím. Nic moc už dělat nemůžu. Musím si promluvit s rodiči dalších obětí a zjistit, zda je tam nějaké pojítko. Na tom všem je něco divného.“

„Jestli ještě dodáš, že to ‚cítíš v kostech‘, tak tam za tebou přijedu a praštím tě.“

Zakřenila jsem se. „Na tom rčení není nic špatného – kromě toho, že ho nenávidíš.“

„Tohle říkávala matka,“ dodal. „Obvykle těsně předtím, než mě za něco zbila.“

Přestala jsem se usmívat. „Na to si nepamatuju.“

„Myslím, že je toho spousta, co si nepamatuješ, Riley.“

Asi měl pravdu. Tahle část mého života nepatřila k těm, k nimž jsem se toužila vracet. „To špatné si pamatuju.“

„Čímž se jen ukazuje, jak blbou definici slova ‚špatný‘ máme. Žádné dobré časy totiž nebyly, víš?“

„Vím.“ Protřela jsem si rukou oči a bojovala s myriádou obrazů, dorážející na bloky, které jsem jim před mnoha lety postavila do cesty.

„Právě proto nechápu, proč mu chceš pomáhat.“

„Nepomáhám jemu. Pomáhám matce.“

„Pochybuju o tom, že ten chlap opravdu–“

„Já ne. Myslím, že je schopný jakéhokoli násilí, které si umíš představit.“ Zvláště, když tím získal, co chtěl.

Vzdychl. „Takže se vrátíš domů?“

„Když tobě a Lianderovi nebude vadit, že odjedu o pár dní dřív?“

„Vadit? Vsadili jsme se o to.“ I přes telefon jsem skoro viděla, jak se kření. „Mimochodem jsem vyhrál. Řekl jsem, že tam stejně nevydržíš do posledního týdne, protože budeš mít výčitky, že nás necháváš ve štychu.“

„A co jsi vyhrál?“

„Jednu svobodnou noc, během které si můžu jít, kam chci, a dělat si co chci s kým chci.“

„To už stejně děláš.“

„Hele,“ řekl lehce uraženě. „Od té naší diskuze před čtyřmi týdny jsem byl náhodou hodný vlček. Měl jsem jen jednoho milence, a to ještě souviselo s prací.“

Proč tedy cítí potřebu se osvobodit? Jestli je s Lianderem šťastný – a já věděla, že je –, proč si to kazí tím, že tančí s jinými vlky? Zvláště, když souhlasil, že to mimo práci nebude dělat? „Proč ti na to Liander vůbec kývnul?“

„Protože si byl jistý, že se ti bude po Kellenovi stýskat tak, že odjedeš dva dny po něm.“

„No, ale mně se po něm fakt stýská.“

„Možná, ale hlavní je, že ses s ním ani nespojila.“

„Protože nebyl doma. Už zase je na nějaké služebce.“

„Má přece mobil, Riley.“

„Ty zmlkni a nekibicuj mě,“ řekla jsem dost podrážděně.

Zachechtal se. „Mám na tebe čekat na letišti?“

„Někdo by mě asi vyzvednout měl. Snědla jsem tu tolik čokolád, že už nemám na taxi.“

„Pošli mi info a já tam budu.“

„Tak dobře, brácho.“

Zavěsila jsem. Při představě, že pojedu domů, se mé hormony roztančily, a já nedokázala ovládnout velký úsměv, který mi rozkvetl na rtech.

Přesto však než jsem si zabalila, vydala jsem se na recepci a podívala se, zda mi Jim nechal vzkaz. Nechal, což byla odpověď, kterou jsem čekala. Nikdo si nepamatoval na muže, který by odpovídal mému popisu.

Možná to celé byla jen bouda. Nebylo by to poprvé, kdy muž lhal o svém jménu, aby někoho dostal snáz do postele. Ačkoli tím se nevysvětlovalo, proč by si Blake myslel, že s ním spala, když si tady nikdo nevzpomíná, že by ho tu viděl. Nikdo kromě Jareda.

Jakmile jsem byla zpátky ve vile, začala jsem horlivě balit. Jared se z ničeho nic objevil a pomohl mi nanosit zavazadla k malému letadlu, které mě mělo dopravit na pevninu. Zdvořile jsem ho políbila na rozloučenou a využila toho momentu k tomu, abych spustila štít a pokusila se mu přečíst myšlenky – a narazila jsem na něco jako cihlovou stěnu. Buď nebyl přístupný telepatii, nebo měl psychické štíty tuhé jako upír.

Čímž se nabízela otázka, co asi skrýval? A jestli vůbec? Nejsem zase jen zbytečně podezíravá? Asi ano, pomyslela jsem si zasmušile a nastoupila do letadla.

Samozřejmě že chytit let zpátky do Melbourne nebylo lehké, takže jsem se na terminál Virgin na letišti Tullamarine dostala až následujícího dne. Díky bohu mě během té doby nenašel Blakeův přízrak nebo aura nebo co to ksakru bylo. Možná, že když jsem byla v letadle a pohybu, bylo obtížné mě vystopovat.

Posbírala jsem bágly, vyšla z budovy terminálu a třásla jsem se jako ratlík, když mě ovanul chladný venkovní vzduch. Napadlo mě, že bych si z tašky vytáhla svetr, ale upřímně jsem se na to nakonec vykašlala. Jen jsem už chtěla být doma. Na chvíli jsem se zastavila a rozhlédla se, jestli neuvidím Rhoanovo nebo Lianderovo auto, ale místo toho jsem našla Kellena.

Okamžitě jsem se zaradovala, pustila tašky na zem a rozběhla se mu do náručí. Tiše se zasmál, zvedl mě a roztočil se se mnou, než mě políbil na rty. Pořádně, hluboce, až se mi zatočila hlava a žilami se rozproudila vášeň.

Když skončil, vzdychla jsem, opřela si čelo o jeho a zadívala se do jeho jasně zelených očí se zlatými flíčky. „Chyběl jsi mi.“

„Ty mně taky.“ Položil mě nohama na zem, ale nepustil mě.

Znovu jsem se k němu přitiskla a přála si, aby nás nedělilo oblečení. „Jak to, že jsi tady?“

Usmál se a políbil mě na nos. „Protože dva týdny bez tebe byly hrozně dlouhé. Už jsem informoval tvého bratra, že jedeš domů se mnou.“

Zakřenila jsem se. „Fakt? A pročpak?“

„Protože ti to chci udělat, že týden nebudeš chodit.“

Z jeho slov mi zrychlil puls a zamotala se mi hlava. Ovládla jsem vzrušení, snažila se zachovat klid a povytáhla obočí. „A co když nebudu chtít?“

Zvedl mé tašky, zaklesl se do mě paží a šel ke stanovišti taxíků a k parkovišti. „To bude smůla. Nebudeš mít na vybranou.“

„Ani kdybych raději dlouhé a lenivé svádění?“

„Ne. Promiň.“ Jeho úsměv byl rozhodně sexy a nepůsobil ani trochu omluvně. „Už dva týdny jsem tě nedržel v náručí. Pomalu a lenivě nepřichází v úvahu.“

„Muž bez sebekontroly.“ Zakroutila jsem hlavou a předstírala skleslost. „Taková škoda.“

„Jsem s tebou pět minut a jen jsem tě políbil. Kolik sebekontroly ode mě ještě chceš?“

Zasmála jsem se, sevřela jeho paži a náhle jsem byla hrozně ráda, že pro mě přijel. „Kde máš mercedes?“

„Nevzal jsem ho.“ Uličnicky mu zacukalo ve svůdných rtech. „Myslel jsem, že princezna si při svém návratu zaslouží cestu hodnou svého postavení. A proto limuzína.“

Mávl rukou k dlouhému bílému vozu u obrubníku. Žilami mi začalo proudit trojnásobné vzrušení. Milování na zadním sedadle limuzíny bylo vždycky to, o čem jsem snila. Vlastně kdekoli, kde to bylo zakázané, mě to zaručeně rajcovalo, ale limuzínou jsem nejezdila příliš často. A těch pár případů, kdy jsem v ní jela, bylo spíš frustrujícím zážitkem. To jsem však byla s Quinnem, a ten byl na starého upíra v sexuálním vkusu hrozně staromódní. Kellen však naštěstí pro mě dokázal, že je vlk více než ochotný překročit hranice a objevovat.

„A co řidič?“ zeptala jsem se hlasem snad o několik oktáv hlubším než obvykle, což způsobil náhlý zápal touhy.

„Je velmi diskrétní. A přepážka mezi námi je zvukotěsná a jednosměrná. My vidíme jeho, ale on nevidí nás.“

„A ty si to se mnou chceš rozdat na zadním sedadle té zmíněné limuzíny?“

Přitáhl si mě blíž a rychle a vášnivě mě políbil na rty. „To teda určitě. A s bočními okénky staženými, aby každý, kdo půjde okolo, viděl, jak ti to dělám.“

„Juchů!“

Zasmál se, vzal mě za ruku a táhl mě k autu. Šofér přivítal náš spěch se zdvořilostí, ale když uklízel moje zavazadla do kufru, měl v šedých očích jiskřičky. Očividně věděl, co je na spadnutí.

Vlastně doslova já.

S úsměvem jsem se pohodlně usadila na semišová sedadla. V připraveném kyblíku s ledem už čekala lahev Brown Brothers Orange Muscat & Flora – jedno z mých oblíbených dezertních vín – a vedle něj vychlazené sklenky.

„Nemusíš mě opít, aby sis se mnou užil,“ řekla jsem, zatímco Kellen nastoupil a řidič za ním zavřel dveře.

„Ó, já vím.“ Sáhl pro skleničky a víno. „Ale oficiálně jsme spolu celých šest týdnů. A to pro mě už něco znamená. Myslel jsem, že to už stojí za oslavu.“

„Takže všechny ty povídačky o tom, že jsi sukničkář, jsou pravda?“

„Jo, to jo. Ale stačilo najít správnou ženu, abych se dostal na cestu pravou.“ Nalil víno a podal mi sklenku, pak pozvedl tu svou. „Na správnou ženu.“

Přiťukla jsem si s ním a škádlivě řekla: „Hrozně ráda bych řekla, že na ‚toho správného muže‘, ale co, nejsem si ještě úplně jistá, jestli jsi to ty.“

Zavrčel z hloubi hrdla a přitáhl si mě k sobě. „Já jsem ten pravý. Vlastně mám v úmyslu stát se jediným mužem ve tvém životě.“ Hrubě mě políbil, až mi vyrazil dech, a dodal: „A příštích dvanáct hodin jsi jen a jen moje.“

Dvanáct hodin? Bože.

Napila jsem se vína, které nemělo šanci zchladit můj vzrušený žár. Pak, jak se limuzína hladce rozjela, jsem se naklonila a ochutnala tutéž štiplavou chuť na jeho rtech.

„Chutnáš mi.“

„Chutnal bych ještě líp, kdybys byla nahá.“

Povytáhla jsem obočí a moje rty se chtěly usmát. „A jak ovlivní tvou chuť, jestli budu nahá?“

„Všechno chutná líp, když do toho vstoupí nahota.“

„Mužná odpověď.“

„No, nakonec jsem muž.“

Brouzdala jsem pohledem po jeho štíhlém, silném těle. Vlci nebyli moc svalnatí – zkrátka jsme to neměli ve výbavě –, to však neznamenalo, že muži našeho druhu byly nějaké třtiny. Jen byli stavění spíš jako atleti než jako kulturisti.

„Zdá se, že ano,“ řekla jsem a na chviličku, dráždivě jsem se mu podívala na poklopec. „Ovšem odmítám být jediná, kdo v tomhle autě bude nahý.“

Usmál se. „Tak shodíme oblečení?“

„Nebo se svlékneme navzájem?“

„Ještě lepší nápad.“

Začal mi sundávat šaty, pomalu a pečlivě; jeho prsty smyslně klouzaly po mé kůži, dráždily a navnazovaly. Pak jsem udělala totéž jemu a dovolila mým rukám bloudit po jeho čokoládové kůži, užívala si její horko a pevné svaly pod ní pokaždé, když se pohnul.

Když jsme byli konečně oba svlečení, vlezla jsem mu na klín a užívala si dráždivou blízkost, zatímco jsem mu ovinula paže kolem krku a několik vteřin se mu dívala do nádherných zelených očí. Pak jsem ho dlouze políbila, nepospíchala jsem.

„Chci tě,“ řekl po chvíli zastřeným, nedočkavým hlasem.

„Ale nemůžeš mě mít. Ještě ne.“

„Co tedy mít můžu?“

„Ó, různé věci.“ Sjela jsem zadkem po jeho nohách, až jsem před ním klečela. Kolem mě vířila touha a očekávání tak mocné a silné, že mi na kůži vyrazily droboučké krůpěje potu. Zlehka jsem přejela jazykem po kořenu jeho penisu. Jeho slastné zasténání bylo přesně tím povzbuzením, které jsem potřebovala k tomu, abych pokračovala.

Přejížděla jsem po něm jazykem nahoru a dolů, občas vzala do pusy i koule a vychutnávala si slastné chvění jeho těla a pohyb jeho penisu, který nadrženě pulsoval nahoru a dolů. Usmála jsem se, sevřela jeho špičku rty a vzala ho zcela do úst.

Znovu zasténal – byl to zvuk plný požitku – a já ho vtahovala hlouběji, sála, ochutnávala, dráždila ho, až jeho pohyby začaly být zoufalé a v puse jsem cítila jeho slanou chuť.

Nenechala jsem ho však překročit hranici. Frustrovaně zanaříkal, když jsem se odtáhla, pak mě chytil za paže, vytáhl mě vzhůru, přitiskl k sobě a zmocnil se mých úst.

Při těch polibcích jsem začala být hodně vláčná.

„Teď je čas trochu potrápit tebe,“ zašeptal po chvíli.

A dal se do toho, dotýkal se mě, dráždil, až jsem se třásla a toužila jako nikdy.

„Dost,“ řekla jsem, když mě dohnal na pokraj bůhví pokolikáté, jen aby se opět stáhl.

Tiše se zasmál a oči mu jiskřily touhou a zájmem takovým, že se ve mně něco hluboko uvnitř rozechvělo. „Co tedy teď chceš?“

„Tebe,“ řekla jsem a prudce na něj dosedla a zmocnila se ho tím nejzákladnějším způsobem.

Zasténal, chytil mě za boky a tlačil mě dolů tak, že mi div neudělal modřiny. Oplácela jsem jeho vzdechy a zbožňovala to, co mi působil uvnitř.

Začala jsem se pohybovat a on se mnou, líbal mě a hladil, až jsem byla čím dál divočejší. Touha hluboko uvnitř rozkvétala, až se z ní stal kaleidoskop vjemů, které vnášely požitek do každého koutku mé mysli, a já zvrátila hlavu, lapala po dechu a stále víc toužila dotáhnout to do konce. Jen samotný vzduch jako by hořel stejným žárem jako moje kůže.

Pak se spustil třes a já ho popadla za ramena, tlačila ho ještě hlouběji a toužila cítit každý jeho centimetr uvnitř každého centimetru mého těla. Jeho pohyby byly čím dál rychlejší, žádostivější, až slast explodovala.

„Podívej se na mě,“ rozkázal.

Poslechla jsem, zadívala se mu do očí a hluboko v mém nitru se opět něco rozechvělo. V těch hlubinách hořela touha, vášeň a něco dalšího – něco, co se dost zdálo být potřebou vlastnit – a to se mě dotýkalo způsobem, který jsem považovala za nemožný.

„Jsi moje,“ řekl a jeho chraplavý hlas jako by projel každičkou buňkou mého já.

Ano, pomyslela jsem si. Můj bože, ano.

A pak se všechny moje myšlenky vypařily při výbuchu vášně a já se třásla a chvěla a naříkala, jak do mě proudilo jeho teplo.

Uspokojena jsem se na něj zhroutila a s každým nádechem vtahovala jeho kořeněnou, zpocenou vůni, cítila, jak mě prostupuje, stravuje mě stejně, jako se jeho tělo zmocnilo mého. Tak nějak se mi to zdálo správné. Objal mě, pevně stiskl a já na jeden okamžik dostala ten báječný pocit, že k někomu patřím.

Přesně uprostřed toho dokonalého momentu zazvonil telefon.

3. kapitola

„Nech to být,“ řekl Kellen a políbil mě na čelo.

„Nemůžu. Mohlo by to být naléhavé.“ Zvedla jsem se.

„Pořád jsi oficiálně na dovolené,“ řekl a do jeho sytého hlasu se vloudilo rozladění. „Nic není tak naléhavé, aby se o to nemohl postarat někdo jiný.“

„Ale mohl by to být Rhoan.“ Ačkoli jsem o tom sama pochybovala. Bylo jasné, že ví, že mě Kellen vyzvedává z letiště, a taky znal mé sny o limuzíně – sny, které jsem teď ještě neukončila. Nerušil by nás, i kdyby to bylo kdovíjak naléhavé.

Sáhla jsem do kabelky a vytáhla videofon. Nebyl to Rhoan, přesně jak jsem čekala. Byl to Jack. Zřejmě se dověděl, že jsem se vrátila – díky tomu zatracenému stopovacímu čipu, implantovanému do mého ucha – ale bylo trochu nefér, že mi volal, i když mi ještě neskončila dovolená. Samozřejmě, že dnes v noci byl Halloween, pro Direktorium tudíž jedno z nejrušnějších období v roce. Asi jako nemocnice za úplňku.

Jestli jsem si chtěla užít dovolenou až do konce, měla jsem zůstat na ostrově, neboli tak daleko, že mě Jack zkrátka do akce přivolat nemohl.

Nedostala jsem však šanci telefon zvednout a zjistit, co mi Jack chtěl, protože Kellen se podíval na číslo, jemně mi vzal telefon z ruky a vyhodil ho otevřeným okénkem. Žuchnul na ulici a rozletěl se na spoustu kovových kousíčků, které skončily všude možně.

Ze šoku jsem chvíli oněměla. „Co to zatraceně–“

„Ještě máš dovolenou,“ nenechal mě doříct. „Nemají právo tě otravovat.“

Dostala jsem vztek, ale stejnou měrou se mě zmocňovala touha. Nic nerozproudí mé hormony rychleji než muž, který zavelí a má pro to správné důvody. Stejně jsem chtě nechtě musela dodat: „Právě jsi mi zničil telefon. A taky to mohlo být důležité–“

„Tohle je důležité, Riley. My dva. Ne práce.“ Zlehka mě pohladil po tváři. „A jestli to opravdu tak hoří, tak mohl Rhoan kontaktovat mě. Ví přece, kde budeme. Má moje číslo.“

Povytáhla jsem obočí, a i když jsem si to nerada přiznávala, byla jsem zvědavá. „Takže my nejedeme k tobě domů?“

„Vzhledem k tvé tendenci utíkat mi kvůli svým strážcovským povinnostem ne. Nejedeme. Chci, aby naše noc rozkoší byla daleko od davů cvoků. A taky od veškeré dopravy.“

Zavrtěla jsem se mu na klíně, cítila, jak je stále připravenější, a zbožňovala jsem jeho horko, které se proti mně tlačilo. „Měla bych se na tebe děsně zlobit. A určitě se bude zlobit Jack.“

„Jacka se nebojím. A ty, lásko moje, si užiješ každičký moment z toho, co jsem naplánoval.“

„To je rozkaz?“ zamumlala jsem se rty tak úžasně blízko u jeho úst, že jsem cítila každé nadechnutí a vydechnutí, každý pohyb jeho rtů.

„To zcela určitě,“ řekl a políbil mě.

Naši noc rozkoší jsme strávili v kopcích u Macedonu, na pozemku jednoho z Kellenových přátel.

Byli jsme tam jen my, stan a obrovský piknikový košík s jídlem na pěti akrech udržovaných trávníků a bujných zahrad. Smáli jsme se, hráli si a milovali se – někdy před zraky sousedů – a bylo to absolutně úchvatné. Dokonce i nechvalně známé nestálé melbournské počasí nám pro tentokrát dopřálo hezkou noc.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy V náruči temnoty.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.