Obsah

Začátek velkého dobrodružství

Na ostrově

Nepříjemné setkání

První noc a první jitro

Honba za zlodějem

Hlídka

Tajemná noční návštěva

Stavba kajut

Bouřka na jezeře

Ztracená flotila

Pátrání

Na válečné stezce

Ruleta

Vodní radovánky

Služba

Trénink

Kolo štěstí

Pošta

Er-klub

Štafeta

Návštěvní den

Recesiáda

Hladomor

V táboře vikingů

Nedělní odpoledne

Přepadení pošty

Poplach

Dobrodružství na Krokodýlí řece

Poklad kapitána Pulce

Třetí klíč

Orientační plavba

Loučení

Tiráž

Začátek velkého dobrodružství

OD soboty do středy bylo u nás ve městě saharské počasí. Nebe vypálené do kovové modři, vzduch plný jemného písku, prachu a výfukových plynů, u každého zmrzlináře stometrová fronta. Teploměr před lékárnou ukazoval v poledne jedenatřicet ve stínu a v noci slezl jen o pár stupínků, tak byly rozpálené kamenné zdi staré čtvrti. Když jste prošli Zelenou branou na tiché Pernštejnské náměstí, uslyšeli jste praskot slunečních paprsků, bijících do střech a kostrbatého dláždění. Umíte si asi představit, jak se člověku v takových dnech sedí ve škole. Zvlášť když máte třídu na jih. A židličku u okna. Já kdybych byl náš třídní, tak prostě řeknu: Milí žáci, drahé žákyně, zbytečně tady zacláníte panu školníkovi, stejně se už nic nenaučíte, máte hlavu plnou prázdnin, zajděte si někam k Labi nebo k Chrudimce a tam si pěkně zopakujte Archimédův zákon v praxi. Jenže takového tříďase my samozřejmě nemáme. Naše béčko vždycky kápne na někoho, kdo si myslí, že by z nás vyrostli analfabeti, kdyby nás ještě devětadvacátého června nevyzkoušel z fyzikálních zákonů. Představte si, že mně dokonce tříďas nasolil ve středu trest. Den před koncem školního roku! Slyšeli jste to někdy? Musel jsem padesátkrát opsat – ani se neptejte co. Právě ten Archimédův zákon! Nemyslete si, že jsem ho snad neznal. Když člověk jednou je u vodních skautů, tak ho podobné věci dost zajímají. Náš třídní mě vyvolal ve chvíli, kdy jsem se zaměstnával jinými věcmi, důležitějšími, než je jakési těleso ponořené do neurčité kapaliny. Náš oddíl, do kterého už nějaký čásek chodím, měl odjet za necelých čtyřiadvacet hodin, hned po rozdání vysvědčení, do Železných hor. Ke Stříbrnému jezeru. Zkrátka a dobře, když mě tříďas vyvolal, abych mu přeříkal Archimédův zákon, zůstal jsem kliďánko želvička sedět. Neslyšel jsem ani jeho varovné zakašlání. Nevím, jestli mi to uvěříte, ale můj mozek nezaregistroval ani křídu, kterou po mně učitel mrskl od tabule. Nejspíš proto, že místo mne zasáhl Alenu Bartoňovou, a ta sedí dvě místa přede mnou, dokonce v prostřední řadě. Moje duchanepřítomnost by se dala vysvětlit i tím, že jsem v té chvíli trpěl rozštěpem osobnosti. Moje tělo sice sedělo za pevným stolkem u okna, ale můj duch právě volně bloudil Železnými horami, procházel se po písčitém břehu přehradního jezera, poslouchal tiché šplouchání vlnek a taky trochu plavčil v průzračné vodě. Tak živou představu jsem mohl mít proto, že ze mne v tom tropickém vedru jen lilo. Půl středečního odpoledne jsem zabil nesmyslným opisováním Archimédova zákona a kvůli Archimédovi jsem dokonce přišel pozdě na sraz do Vrbičkové zátoky. V loděnici panoval chaos, vědecky řízený samotným Admirálem. Řekli byste, že se v hemžení třiceti kluků vaše nepřítomnost snadno přehlédne, ale to neznáte našeho vedoucího. Sotva mě uviděl, nakrčil obočí, založil si ruce na prsou a povídá:

„Jonáši!!!“

Nic víc. Ve mně se hned udělala malinkatá dušička. Admirál je hrozně citlivý na to, když někdo někam přijde pozdě.

„Já jsem musel, Admirále.“ povídám rozpačitě.

„Musel – nemusel!“ přerušil mě vedoucí. „Prostě se vracíš do tábora pozdě. A to je porušení lodního řádu! Co za to dáváme?“

„Ruletu,“ pípnu ustrašeně.

Abyste rozuměli – náš oddíl táboří vlastně už od minulé soboty. Dopoledne sice vysedáváme ve škole, v noci spíme doma, ale odpoledne táboříme. Není to ještě skutečný tábor, protože tu nestojí žádné stany a tak, ale jinak je to opravdické táboření. Děláme věci, které patří k táboru: balíme do lodních pytlů a do beden táborovou výzbroj, prohlížíme stanová plátna, přišíváme olivky, spravujeme trhliny, vyměňujeme napínací provazy, nakupujeme a třídíme zásoby. A mezi tím pracovním shonem se vždycky najde chvilka času na koupání a na zápas v oddílové hře, která se tak trochu podobá české házené, ale má i jistá ragbyová pravidla, takže diváci ji někdy považují za svéráznou odrůdu amerického fotbalu.

Až do středy se nám tedy na labském břehu tábořilo přímo báječně, protože bylo senzační počasí. Ale ve čtvrtek před polednem, právě když jsme vyjížděli z města na jih, se přihnala buřina. Po bouřce zůstalo nebe zatažené a vytrvale pršelo. Nebyl to už plavák jako na začátku, za to foukal studený vítr. Desetitunka, na níž se vezly všechny naše osobní i společné věci, dojela až pod přehradní hráz a zacouvala k písečné pláži. V malém zálivu se houpaly čtyři modrobílé pramice, Hroch, Mrož, Delfín a Žralok. Říkám, houpaly se, a zatím bych měl říct, že zběsile poskakovaly na vlnách. Jezero bylo totiž dost rozbouřené. Hladina se tu rozlévá do značné šíře a vítr se do ní může pořádně opřít.

„Jééé, hřebenatky!“ jásal Skokan.

Opravdu, některé vlny měly bíle zpěněné hřebínky.

„To bude plavbička,“ pochvaloval si Krab.

„Jen abys neházel rybičkám,“ jedovatě poznamenal Komár, „jako loni při lovu na velrybu.“

„Náhodou to nebylo z vln,“ ohradil se dotčeně Krab, „vzal jsem si tenkrát trochu víc té šílené kaše, kterou uvařili k snídani Mroži.“

„Chachá, ta byla,“ řekl Čáp. „Absolutně neprůstřelná!“

„Já jsem z ní tenkrát vylisoval desku ke stolečku,“ šklebí se Komár.

Kluci z naší posádky se řehtají jako zebry a jeden přes druhého připomínají příhody z loňského tábora. Já je poslouchám jen na půl ucha. Pro mne není žádné loni, loni jsem se o prázdninách otravoval u babičky v Kutné Hoře. Tohle bude můj první opravdový tábor s vodáckým oddílem. Tábor, na který se těším už od zimy. Tábor na legendárním Ostrově přátelství. Lidičky, když si pomyslím, že budu celý měsíc tábořit v horách u jezera, mám chuť metat salta. Nebo zahulákat oddílovou písničku: Hej, hola, hola, my jsme vodáci. Ale protože se trochu stydím dávat svoji radost hlasitě najevo, seberu velký placák a mrsknu s ním do výšky.

Kámen letěl nad jezerem směrem k Ještěrčímu mysu, ale pak ho nějak strhl vítr nebo co a spadl do vody těsně vedle boku odplouvajícího Mrože. Div nepřerazil Kajmanovi pádlo.

„Jonáši!“ zařval na mě kapitán Mrože. „Přeskočilo ti?“

Vykoktal jsem nějakou stupidní omluvu, kterou na palubě stejně nemohli slyšet, protože jim do přídě bušily velké vlny. Nejhorší na tom bylo, že jsem se i při té omluvě usmíval. Já v sobě nemohl potlačit bláznivou radost, která mě před chvilkou přiměla, abych sebral kámen a hodil ho do nebeské výšky.

„Počkej, smích tě brzo přejde, ty cvoku!“ vztekal se Kajman.

Řekl tu pohrůžku jen tak do větru, aby si trochu ulevil. A nikdo z nás netušil, že jeho slova jsou přímo prorocká.

Ze zátoky vyplouvala jedna loď za druhou, všechny vrchovatě naložené táborovou výzbrojí.

„Zůstaň na hlídce,“ přikázal mi Admirál. „Dokud neodvezeme poslední špendlík, nesmíš se odtud hnout.“

Přecházel jsem v dešti po pláži skoro dvě hodiny, v černém gumáku s ohrnutým límcem, v holínkách a s bílou lodnickou čapkou na hlavě.

Mezitím celá oddílová flotila jezdila k ostrovu skrytému za skalnatou výspou a znovu se vracela pro další náklad. Teprve navečer jsme naložili na palubu Hrocha poslední věci: kotle, hrnce, nože, vařečky, cedníky, rošty, kouřové roury a kamnové pláty. Hroch měl tak velký ponor, jako kdyby nesl celou posádku, a zatím jsme byli na palubě jen dva, já a Jespák, který připlul pro poslední náklad od ostrova sám. Seděli jsme vedle sebe na zadní lavičce a pádlovali kolem hráze, podél skalnatého ostrohu a přes volnou jezerní pláň, vlny nám bily do přídě a bílé hřebínky výhružně syčely pod pádly. Ve chvíli, kdy Jespák provedl poslední manévr před přistáním u ostrova, narazil do nás nový poryv větru a strhl mi lodnickou čapku z hlavy. Okamžitě jsem po ní skočil. Byl to jen malinko prudší pohyb, ale způsobil skutečnou katastrofu. Hroch se povážlivě nahnul na levý bok a přes vlnolam se začala hrnout voda do podpalubí. Hned nám došlo, že je zle, a oba jsme se vrhli současně na druhou stranu, abychom Hrocha vyrovnali. Palubu zalily vlny tentokrát z pravoboku a v příštích vteřinách šla naše pramice ke dnu. S celou kuchyňskou výbavou!

Jestli jste nikdy nepoznali, jak se člověku báječně plave v gumáku a v holínkách, tak si to nepřejte poznat. Protože byste měli stejně nahnáno jako tenkrát já. Najednou jsem cítil, že mám na nohou cosi jako potápěčské boty s olověným závažím. A rybářský gumák zapnutý na všechny knoflíky taky zrovna nenadnáší. Prostě v tom okamžiku, kdy zmizel Hroch pod hladinou, jsem s údivem pozoroval, že plavu. A měl jsem pocit, že plavu spíš ke dnu než k pobřeží ostrova, vzdálenému dobrých padesát metrů. Ale při panice, která se mě zmocnila, nezapomněl jsem ze všech sil řvát:

„Pomoc! Pomoc! Topím se!“

„Co blázníš?“ osopil se na mě Jespák.

Ale já jsem pořád volal o pomoc, protože mě plné holínky pekelně táhly ke dnu. A do pusy i do nosu mi v jednom kuse skákaly hřebenatky. Můj křik naštěstí nebyl tak pronikavý, když pijete vodu, nemůžete nějak zvlášť hlasitě vyřvávat. Ještě že mě slyšel jen můj kapitán. Na ostrově zatím naše ukázkové ztroskotání nikdo nezpozoroval, všichni byli zaměstnaní ve vnitrozemí stavěním stanů. A moje panikářské volání o pomoc zaniklo v hučení větru a pleskání vln. Jespák je charakter, že neřekl nikomu ani ň o tom, jak jsem se dobrovolně topil. Kluci od nás z oddílu se dozví vlastně teď poprvé, že se lodník Jonáš při námořní katastrofě zachoval jako ubohá suchozemská myš. V našem oddílu není zvykem volat o pomoc, každý tam plave jako štika. Ostudu by mi neudělal ani tak zbabělý jekot, spíš jiná okolnost. „Neřvi mi tady!“ řekl Jespák, když jsem nepřestával panikařit.

Mě vám jeho slova dopálila. Podle toho poznáte, že jsem se ještě tak moc netopil, spíš jsem měl pořádně nahnáno, že se v příštích sekundách skutečně topit začnu. Já totiž ne a ne sundat ty zatracené holínky. Ale vody jsem vypil víc, než by dokázal vypít člověk, který umírá někde na Sahaře žízní. Cítil jsem, jak užuž klesám ke dnu, a kapitán do toho řekne: Neřvi mi tady!

„Já – se – nemůžu – blam – bil,“ polykám hřebenatky, „udržet – nad – blam – blam – vodou – holínky – “

„Tak přestaň šílet,“ řekl Jespák, „ a postav se na dno. Tady klidně stačíš.“ S tím „klidně stačíš“ to nebylo tak doslova, ale když jsem přestal dělat prsařská tempa a spustil nohy kolmo dolů, nahmatal jsem písečné dno. Voda by mi tu za normálních okolností sahala asi tak po bradu, ale nesmíme zapomenout, že vál silný vítr a hnal po jezerní hladině zpěněné vlny. Metr jsem sice neměl po ruce, ale ty nejvyšší hřebenatky mohly mít skoro padesát čísel. Takže když jsem stál nohama na dně, voda mi v jedné chvíli dosahovala jen po ramena, a vzápětí mi hřeben vlny šplíchl do obličeje a přes brejle do očí. Stál jsem na dně vedle Jespáka a kašlal jako nastydlý lední medvěd. Můj kapitán doslova běsnil. Vynadal mi do potrhlých plavčíků, přestože mě právě před týdnem Admirál povýšil na lodníka.

„Co tě to napadlo, vstávat na palubě, když má Hroch větší ponor než křižník? A když jsou vlny jak na moři?“

„Ulítla mi čepička,“ hájím se sípavě, „chtěl jsem ji chytit.“

„Kvůli čepičce potopíš loď i s nákladem!“

„Nevěděl jsem.“

„Já ti dám, nevěděl!“

„Mě vážně nenapadlo.“

„Ono ho nenapadlo.“ Kapitán byl v takové ráži, že mě nenechal dokončit jedinou větu.

Byla to dost cvaklá konverzace. Největší legraci z nás musely mít ryby, nestává se každý den, aby na mělčině uprostřed jezera stáli dva homo sapiens po krk ve vodě, oblečení v šatech, obutí do holínek, jeden z nich dokonce s brejlema na nose. Myslím, že o té vzácné podívané staří sumci dodnes povídají svým sumčatům. Sám o tom vyprávím s takovým klidem proto, že od té doby uběhlo pěkných pár let, já jsem trochu povyrostl, trochu zmoudřel a už dávno nejsem tak citlivý na to, když se mi někdo směje. Slíbil jsem sám sobě, že budu pravdivě vyprávět o všem, co se tenkrát na táboře u jezera událo. A chci svůj slib splnit do posledního puntíku, i když to někdy budou příběhy, ve kterých jsem se právě nevyznamenal. Tehdy jsem byl na posměch strašně háklivý, ale za to mohla moje pravá noha. Od té doby, co ji mám po úrazu trochu kratší, stržil jsem za svoje kulhání dost posměchu. Ve třídě mi nikdo jinak neřekl než Pajda. Ale ve vodáckém oddílu mi dali přezdívku Jonáš. Možná že vám ta přezdívka připadá trochu divná. Já ji mám docela rád, i když zní tak starobyle.

Rozhodně se mi líbí víc než Pajda. Líbí se mi asi proto, že se mi líbí skutečný Jonáš, podle kterého jsem přezdívku dostal. To je takový vlasatý chlápek na našem baráku. Jestli se někdy dostanete do našeho města, zajděte se na něj mrknout k Zelené bráně. Na východním konci Pernštejnského náměstí stojí dům s velkým barokním reliéfem. Uvidíte tam velrybu, jak polyká Jonáše.

Dokud jsem nepoznal náš oddíl, byla mi často pekelně dlouhá chvíle. Celkem nikdo o mě nestál. Kdo by taky postavil do fotbalového mužstva kluka, který nemůže pořádně běhat? Kdo by s ním hrál vybíjenku? Nebo na babu? Když se měl hrát na plácku nějaký zápas, vnucovala mě jedna strana druhé straně. To mě pochopitelně hrozně uráželo. Takže jsem se klukům nakonec začal vyhýbat. A pak jsem jednou na podzim objevil úžasnou věc – že na pramici ani na kánoi není moje kulhání vůbec vidět. Našel jsem sport, který by mohl dělat závodně i jednonohý člověk. Zkrátka jsem se přihlásil k vodním skautům. Představte si, že se mnou nevyběhli! Fakticky, přijali mě na zkoušku. A já celkem obstál! V oddílu jsem našel partu skvělých kamarádů. Teď s nimi jedu na tábor u jezera.

Ale vraťme se na mělčinu před ostrovem. Když si můj kapitán hromováním trochu ulevil, zahájili jsme společně záchrannou akci. Nejdřív jsme chtěli obrátit pramici, která plula dnem vzhůru, vlnobití nám to však překazilo. Nakonec tedy Jespák odtlačil Hrocha k ostrovu. A já musel zůstat na místě katastrofy jako živá bójka. Když palubu zalily vlny a Hroch se převrátil, celý náklad šel ke dnu. Všechny ty hrnce a cedníky a kotle a kamnové pláty teď ležely v písku, na hladině plovaly jen vařečky a velký kuchyňský vál. Vařečky i vál jsem pochytal a čekám, dokud nepřipádluje naše posádka. Nesmím se odtud hnout hlavně proto, že bychom místo katastrofy třeba vůbec nenašli. A to by byla skutečná katastrofa! Kdybychom potopenou kuchyňskou výbavu nevylovili z jezera, neměli bychom v čem vařit. To by znamenalo konec tábora dřív, než tábor vůbec začal. Řeknu vám, že jsme při vší smůle měli štěstí. Představte si, že bychom šli ke dnu uprostřed jezera. Někde je až dvacetimetrová hloubka! Hroch se ale převrátil nad rozsáhlou mělčinou. Staří pamětníci vám potvrdí, že v dobách, kdy panuje v Železných horách velké sucho, vynořují se tyhle mělčiny z jezera. Jednou byl dokonce Ostrov přátelství spojen s pevninou písečnou šíjí, přestože jinak leží uprostřed vodní pláně a k pobřeží je to dobrých dvě stě metrů. Kdesi nad touto šíjí jsme ztroskotali a já tam trčel jako živá bóje, dokud nepřiplula naše posádka na vylitém Hrochovi.

Můžete si domyslet, jak se Komár s Krabem předháněli ve vtipných řečičkách, když mě viděli stát po krk ve vodě, v gumáku a se zmáčenou lodnickou čapkou na hlavě. Moudře jsem jejich vtipkování spolkl, byl jsem vlastně rád, že mají dobrou náladu. Mohli také přijet naštvaní, kvůli mně museli přerušit stavbu stanů, svléknout se do plavek a jet na záchrannou výpravu. Jenže pro naše kluky to asi byla vítaná změna po jednotvárné dřině s nakládáním, vykládáním a přenášením beden a pytlů. Přihnali se od ostrova, jako kdyby závodili o Modrou stuhu. U kormidla seděl sám kapitán. Jiný by na Jespákově místě asi zůstal na břehu, oblékl si suché tepláky a zalezl do stanu, ale náš kapitán ze sebe bleskurychle stáhl mokré šaty a už velí záchranné operaci. Koukám na Jespáka s tajným obdivem a v duchu si říkám, že je to sekáč. Nejlepší kapitán, jakého znám. A ostatní kluci z posádky Hrocha mi taky připadají strašně prima, i když si ze mě před chvilkou utahovali. Jeden po druhém se obětavě potápějí a pátrají na dně po utopených věcech. Já se potápím samozřejmě taky, ale předtím jsem se konečně zbavil kabátu, košile a holínek. Voda je po pěti tropických dnech báječně prohřátá, pod hladinou se člověk cítí líp než nahoře na palubě, kde fičí studený vítr. Když se spustím ke dnu, je tam klid a ticho, ani stopy po lezavém větru a po vlnobití, všude jemný hladký písek. Ve Stříbrném jezeře má voda lehounce nahnědlé zbarvení, ale je tak čistá, že vidíte půldruhého metru pod hladinou každičký kamínek.

Jak tak plavu těsně nad písečným dnem a pátrám po utopených hrncích, připadám si najednou, jako kdybych byl někde v Karibském moři a slídil po pirátském pokladu ze ztroskotaného škuneru. A když zahlédnu v mělké prohlubni stříbřitý záblesk, zatrne mi u srdce, jako kdybych objevil okovanou truhlici, a ne obyčejnou hliníkovou konev.

Nevím, zda ostatní kluci cítili něco podobného jako já, snad takovému Skokanovi nebo Krabovi šlo jen o to, aby měli na čem vařit večeři. Ale nechci jim křivdit, nejspíš si v duchu taky hráli na potápěče, i když to samozřejmě nepřiznali, ostatně ani já jsem o svých pocitech tenkrát nikomu nevyprávěl, jen jsem se znovu a znovu potápěl a bylo mi bezvadně.

Netrvalo nám to ani půl hodiny a vylovili jsme z jezera celý náklad. Dokonce i ty čtvrtmetrákové pláty ke kamnům. A ty nám daly pořádně zabrat! Že se při jejich lovení pěkně nadřeme, to jsem předvídal přesně podle Archimédova zákona, který mi od středečního odpoledne stále ještě bzučel v hlavě. Takový plát totiž vytlačí minimální množství kapaliny. Protože je takhle tenký! Ale ta váha!

Hroch tedy přistál v zátoce u starého mola a pod mýma nohama zašustila měkká lesní tráva. Uvědomil jsem si, že v téhle chvíli to doopravdy začíná. Prázdniny. Velké dobrodružství. Tábor u jezera, na který jsem se tak těšil.

Na ostrově

STOJÍM na pahorku obklopeném rozbouřenými vodami. Příboj bije do skalnatého pobřeží, slyším sykot písku a chřestění oblázků přesypávaných vlnami sem a tam. Připadám si jako trosečník, který se právě zachránil z vraku roztříštěného na podmořských útesech. Tak asi bylo Robinsonovi, když poprvé stanul na svém ostrově. Jistě se mu po přestálém dobrodružství ulevilo, snad pocítil i radost jako teď já. Běsnící moře zůstalo za jeho zády, vpředu se tajemně černá les.

Tohle jsem celý já, už zase hraju svou tajnou hru. Z lodníka Jonáše se vmžiku měním na Robinsona Crusoe. Umím se do nové role tak vžít, že docela zapomínám na kluky z naší posádky. Prostě jsem tady na ostrově sám a sám a široko daleko není živá duše. Vůbec mi nevadí, že z nitra ostrova zaznívá hlahol klukovských hlasů, živou představu beznadějné opuštěnosti nedokáže rozbít ani Krab, který nese od přístavu velkou konev a bouchá do ní vařečkou jako do bubnu. Neslyším ani Chrostíkův pisklavý hlásek:

„Jonáši, neulejvej se!“

Když jsem se proměnil v Robinsona, nemohu pochopitelně nosit s ostatními hrnce z přístavu na tábořiště. Ne že bych se snad chtěl vyhýbat práci, prostě stojím na hrozně opuštěném ostrově. A vážně neslyším ani kapitánovo volání od přístavního mola. Je to přesně jako včera ráno ve škole, když mě tříďas vyvolal na Archimédův zákon. Zkrátka jsem v tomhle okamžiku jinde, i když to vypadá, jako že jsem tady. Divné na tom může být snad jen to, že včera ve třídě jsem byl na Ostrově přátelství a teď, když jsem skutečně na Ostrově přátelství, jsem zase kdesi uprostřed Tichého oceánu. Abych řekl pravdu, sám se v tom moc nevyznám, proč jsem často někde jinde, než kde vlastně skutečně jsem. Ani tak docela jistě nevím, kde jsem víc doopravdy, jestli tam, kde jsem, nebo tam, kde nejsem. Ale nebudu vás otravovat svými filozofickými problémy, které jsou někdy strašně vážné a mají dost zlé následky. Jako třeba padesátinásobné opisování Archimédova zákona. Nebo Admirálovo kázáníčko – to je možná ještě nepříjemnější než učitelův trest.

Najednou stojí přede mnou Admirál a dívá se po mně zpod svých starodávných kulatých brejliček takovým divným okem. Když se vynořil z pobřežních houštin, div jsem nenadskočil úlekem. Já totiž skutečně měl ostrov za opuštěný! A teď tu zčistajasna stojí muž v černém gumáku a povídá mi dost nepříjemným hlasem:

„Proč okouníš, když celá posádka pracuje?“

„Já už jdu taky nosit,“ povídám provinile a pádím k molu.

Stejně bych se tam rozběhl, i kdyby se neobjevil Admirál.

Do mne se najednou dala příšerná zima. Po celém těle mi naskočily takové pupeny, jako kdybych dostal kopřivku nebo co. A zuby mi cvakaly rychleji než telegrafní klíč. Ať jsem dělal, co jsem dělal, nemohl jsem udržet pusu zavřenou. Zajímalo by mě, jestli se někdy dala taková hnusná zima taky do Robinsona! Že jsem o tom nečetl ani řádeček. Ale nejspíš se po ztroskotání taky klepal jako teď já. Byl na tom vlastně mnohem hůř, protože na jeho ostrově nebylo dočista nic. A když vylezl z vody, musel mít šaty mokré do poslední nitky. Na břehu ho nečekal žádný lodní pytel nacpaný rezervním prádlem.

Jen jsem pomyslel na svůj loďák, roztřásla mě ještě větší zima. Zapomněl jsem vám říct, že se můj lodní pytel vykoupal spolu se mnou. Když kluci převáželi věci z pláže na ostrov, nechtěl jsem svůj majeteček nikomu svěřit. Aby se mi s ním náhodou něco nestalo. To dělá asi každý nováček. Hlídal jsem svoje věci, jako kdyby to nebyly staré šaty, ale přinejmenším zlaté pruty. Před plavbou jsem svůj lodní pytel důkladně přivázal k sedačce. Proto neklesl ke dnu jako hrnce, ani se nevznášel na hladině jako vařečky. Zato si pobyl v podpalubí celou tu dobu, co Jespák vlekl převrácenou pramici ke břehu. Mám lodní pytel z nepromokavé plachtoviny, ale dlouhý pobyt pod hladinou nesvědčí ani té nejlepší impregnaci. Tím spíš, že se dovnitř vždycky dostane nějaká voda vstupním otvorem. Nikdy ho nedokážu zavázat tak důkladně, aby mezi zřasenými záhyby nezůstala ani škvírečka.

S neblahým tušením jsem začal shánět svůj lodák. Když jsem ho konečně našel, stačil mi jediný pohled. Bylo mi jasné, že na tom nejsem o nic líp než Robinson, když vylezl z moře a neměl suché ani trenýrky.

Přál bych vám vidět, jak se mnou lodní pytel cvičil už dopoledne, cestou z domova k loděnici. Měl nejmíň dvacet kilo. Ale kdybyste si ho potěžkali teď, asi byste s ním vůbec nehnuli. Alespoň já měl pocit, že mi z loďáku někdo vybral tepláky a plavky a péřový spacák a místo nich tam nacpal šutry. Byl to naštěstí jen pocit. V pytli nechyběl ani kapesník. Zato se všechno dokonale nacucalo vodou. Když jsem si chtěl nahodit loďák na rameno, švihlo to se mnou o zem. Musel jsem si zase vzpomenout na toho zatraceného Archiméda. Tomu dědkovi to možná dobře počítalo, ale vodák zaručeně nebyl. Jinak by musel vymyslet taky zákon o tělese vytaženém z kapaliny. Neslyšeli jste někdy něco o takovém fyzikálním zákonu? Já tedy ne, ale dal jsem si ho sám pro sebe tak trochu dohromady, protože s ním člověk přijde na vodě do styku dost často. Jestli vás to zajímá, tak vám svůj zákon řeknu: Těleso vytažené z kapaliny mrskne s člověkem o zem takovou silou, která se rovná váze kapaliny vcucnuté do. Ale radši toho nechám. Náhodou by mohl číst tyhle řádky náš tříďas a já bych to od něho potom pěkně schytal. Že si dělám psinu z vážné vědy. Občas našeho třídního potkávám, a přestože jsem už dospělý člověk, pořád mi tyká a říká mi ty holomku.

Rozvázal jsem lodní pytel, nadzvedl dolní konec, ale dřív než z něho vypadly promáčené tepláky, vyhrnul se zevnitř proud vody.

„Jonáši,“ povídá Krab, který s ohromným zájmem přihlížel, „pročpak sem vozíš vodu z domova? Tady je jí víc než dost!“

Vtipálek jeden.

Samozřejmě ho ignoruju. I kdybych měl chuť něco jedovatého odseknout, nemohl bych. Jednak mi cvakají zuby, že bych se spíš kousl do jazyka, a potom – mám nějak zamrzlý mozek, nic dost vtipného mě nenapadá.

Skokanovi neušlo, jak se třesu zimou. Přišel ke mně a nabídl mi dva krajíce složené na sebe.

„Tu máš, kousni si. Ať se zahřeješ.“

V tu chvíli jsem si uvědomil, že mám hlad jako mamut. Od ranní svačiny jsem neměl nic v zobáku.

„Díkes,“ řeknu vděčně a s chutí se zahryznu do nabízeného chleba. Od Skokana by člověk takovou milou pozornost snad ani nečekal!

Skokan se nato dal do hromského řehotu. Nejdřív mi vůbec nebylo jasné, proč se směje, ale už asi za tři sekundy mi to bylo jasné až moc. Mně vám najednou projela pusou tak palčivá bolest, jako kdybych rozkousl hnízdo plné živých vos. Okamžitě jsem všechno vyplivl, ale pálilo to čím dál víc.

„Jé-hehé,“ svíjel se Skokan, „Jonáš – hahaha!“

Řičel smíchy jako pakůň.

Na mě asi musel být pohled – prskal jsem a z očí se mi valily slzy jako nejubrečenějšímu harantovi.

„Tobě to nechutná?“ řekl Komár. Divil se naoko hrozně upřímně.

„Cos-mi-to-tam-dal?“ syčím vztekle. Před každým slovem se nadechnu otevřenou pusou, abych trochu ochladil pálící sliznici.

„Co bych ti tam dával,“ šklebí se Skokan. „Nic. Jenom takovou malinkou papričku.“

Nalíčili na mě feferonku. To jsou takové ty minipapričky z Maďarska nebo odkud, které pálí jako řežavé uhlíky.

„Když to Jonášovi nechutná,“ řekl Komár, „tak už mu nedávej. Dej kousnout raději mně.“

Skokan mu podal nakousnutý chleba a Komár se klidně pustil do jídla. A přitom tam ty feferonky pořád byly! Rád bych věděl, jak to dělat, že ho nepálily. Nejspíš měl v puse nějakou azbestovou nehořlavou vložku. Já nemůžu jíst feferonky dodnes. Stačí mi, abych je ucítil z metrové dálky, a už mi do očí vhrknou slzy.

Tenkrát po ztroskotání na ostrově to byla šílená situace. Zuby mi telegrafovaly zimou a přitom jsem měl pocit, že mi celá pusa hoří. K tomu všechny šaty promáčené a místo spacího pytle mi ležela u nohou jakási velká mořská houba. Najednou mi to všechno přišlo strašně líto a já jsem se tam rozbrečel doopravdy! Kluci to naštěstí nepoznali, mysleli si, že jsou to jen paprikové slzy. A zatím mezi těmi paprikovými byly i pravé. Byl bych nejraději do všeho kopl. A nasedl na loď, přejel z ostrova na pevninu a vrátil se prvním autobusem domů. Takhle jsem si tábor nepředstavoval. Tohle že je ta napínavá robinzonáda, o které básnil Admirál už od jara?

Sotva jsem si vzpomněl na Robinsona, trošku se mi ulevilo. Robinson taky nemohl říct, dejte mi pokoj, já se vrátím domů! Prostě to nešlo, když byl sám na opuštěném ostrově! Ale byl tam skutečně sám, nikdo si z něho nemohl střílet. Ani na něho nelíčili feferonky.

Zatím co jsem byl hluboce ponořený do svých neveselých úvah, Skokan s Komárem kamsi zmizeli. Za chvilku se znovu přihnali.

„Obleč si to,“ řekl mi Skokan. „Když na tebe koukám, začínám se taky klepat zimou.“

Podal mi suchou flanelovou košili. A Komár mi nabídl nepromokavou větrovku. Nejdřív jsem je chtěl uraženě odmítnout, ale byla mi taková zima, že to nemělo smysl, hrát si na rozhněvaného. Jen mi tím kluci trochu zkomplikovali moji tajnou hru na Robinsona Crusoe. Robinsonovi sice nikdo nenastrčil mezi chleby pálivou papričku, ale taky mu nikdo nemohl půjčit suchou košili a větrovku! Zkrátka najednou nevím, jestli na tom byl Robinson líp, nebo hůř než já!

Asi jsem na tom přece jen líp já. Na ostrově už stojí stany, zatím bez podsad a bez postelí, jen tak na holé zemi, ale zajišťují nám nocleh v suchu. Přesněji řečeno, zajišťují suchý nocleh ostatním klukům, já mám i s tou nepromokavou plátěnou stříškou zajištěnou noc v mokru. To mi teď dělá největší starosti – jak budu vlastně spát, když mi ze spacího pytle kape voda. Déšť sice znatelně slábne – už je to jen mírné mrholení, vítr žene po nebi vypršené mraky – mě však dnes nezachrání ani sluníčko, do večera mi promáčený spacák absolutně nemůže uschnout. Nejspíš budu celou noc běhat po ostrově.

„Makrela!“ zazněl z hloubi ostrova sborový pokřik.

„Co to znamená?“

„Co by to znamenalo,“ povídá Chrostík. „Jako vždycky. Dává se něco k jídlu.“

Já ten signál samozřejmě dobře znám, ale překvapuje mne, že se ozval v tuhle dobu. Nečekal jsem ho. Aspoň ne tak brzy. Vůbec jsem netušil, že už začala fungovat kuchyňská služba.

„Poběž, nebo na nás nic nezbude,“ řekl Chrostík.

Pádíme spolu klikatou pěšinkou mezi břízkami a nízkými borovicemi. Najednou vyrazí v protisměru ze zatáčky Jespák a je z toho řetězová srážka. Chrostík nalítl do kapitána a já vzápětí do nich obou. Když se něco takového stane člověku ve škole nebo na ulici, začnou na sebe obě strany štěkat. Mně se hned tlačily na jazyk poněkud ostřejší výrazy, ale stačil jsem je spolknout. Chodím do skautského oddílu teprve necelý rok a ledacos ještě neznám, jen jedno vím naprosto bezpečně: na Ostrově přátelství se nenadává.

„To byla šupa,“ heká kapitán. Jednou rukou se drží za břicho, druhou pomáhá Chrostíkovi vstát.

„Promiň,“ omlouvá se Chrostík, „neviděl jsem tě.“

Je mi z toho tak nějak příjemně, jak se ti dva k sobě zachovali. A vím, že jsem na tom stokrát líp než Robinson. Mám tu družinu nejlepších kamarádů. Ti museli Robinsonovi na jeho ostrově asi chybět ze všeho nejvíc.

„Máte šálky?“ ptá se nás Jespák.

„Nemáme.“

„Tak se pro ně vraťte. Delfíni uvařili čaj!“

Letíme tedy zpátky ke stanům a s menším zpožděním dorážíme na loučku ve vnitrozemí, kde dýmá oheň a cinkají hliníkové jídelní misky. Pusa mě po feferonce dávno přestala pálit, mám už zase hlad jako brontosaurus. Pustil bych se s chutí i do suchých kůrek. Jenže to není nutné. Služba připravila hostinu, která by zasloužila název královská, kdyby se jí v oddílu odjakživa neříkalo pirátská. Zatímco jsem hlídal pod hrází náklad, Delfíni vybrali od kluků všechno, co si přivezli z domova k jídlu, a vykouzlili z toho řady krajíců s nevídanými oblohami. Já jsem například dostal krajíc přes celý bochník, namazaný máslem. Byla na něm kolečka salámu, jedna třešně, čtvrtka párku, kyselá okurka, plátek cibule, sardinka, dílek pomeranče, kousek smaženého řízku, půlka rajčete, špalíček vepřové pečeně, kedlubnová kostka a úplně na konci čtvereček čokolády. A to jsem vynechal mrkev, protože ji dvakrát nemiluju. Sedl jsem si na bednu, ukusoval z toho velechleba, zapíjel sousta horkým šípkovým čajem a spokojeně kejval nohama. Jen tak mimochodem mě napadlo, že by Robinson zezelenal závistí, kdyby viděl tuhle moji trosečnickou svačinu!

Nikdy bych neřekl, že kus chleba a šálek čaje může mít tak zázračné účinky. Než jsem se prokousal obrkrajícem k zadní kůrce, všechno se neuvěřitelně změnilo. Les mi už vůbec nepřipadal smutný. Dýchalo z něho tajemství. Pokaždé, když jsem mrkl přes vodu na zarostlé svahy, srdce se mi na okamžik zastavilo a pak se rozběhlo dvojnásobnou rychlostí. Neviděl jsem tam nic než smrkové houštiny a zelené přítmí, ale cítil jsem, že v nich čeká nějaké hromské dobrodružství. Ohebské skály se přestaly tvářit nepřístupně. A ostrov.

Když jsem si pomyslel, že stojím na skutečném ostrově a všude kolem dokola se vlní jezerní hladina, až jsem se zajíkl radostí. Ostrovy mám strašně rád. Přitahují mě přímo čarovnou silou. Nikdy jsem na žádném ostrově nebyl víc než pár minut – a najednou budu žít na opravdickém ostrově celý měsíc! Zdá se mi skoro nepochopitelné, že mi před půlhodinou připadalo všechno protivné a nepřátelské – vždyť je to tu tak báječné! Asi jsem měl hlad. A žízeň. A byla mi zima. Teď si můj nasycený žaludek spokojeně přede a horký čaj se mi rozlévá z břicha do celého těla. K tomu všemu právě nadobro ustal déšť. Moje nálada od minuty k minutě stoupá. Přistihnu se, jak si prozpěvuju:

My plujem dál a dál, v zelené lesy.

To už rozvěšuju mokré věci z potopeného loďáku po větvích. Košili, tričko, tepláky, spací pytel, ponožky, ručník, námořnický svetr, další tričko. „Rozdělej si oheň,“ řekl kapitán.

„Oheň?“ divím se. „Proč?“

„Dřív ti to uschne.“

„To stejně dneska neuschne.“

„I uschne.“

„Neuschne. Je to jako houba.“

„A v čem budeš spát?“

Pokrčím rameny.

„Tak vidíš!“ povídá přísně kapitán. „Za pět minut ať tu vidím čudák. Za deset minut vatru!“

Chci namítnout, že je všechno dříví nasáklé vodou, ale Jespák mě zarazí dřív, než stačím otevřít zobák.

„Bez řečí!“

„Já ti pomůžu, Jonáši,“ nabízí se Chrostík. „Vím, kde najdeme dříví na topení.“

Táhne mě do severního cípu ostrova, borový lesík tam končí vřesovou planinkou. Za žulovou skalkou leží padlá bříza. Zřejmě ji srazila zimní vichřice, nemá na sobě jediný lísteček, je úplně suchá. Říkám suchá, ale je taky bohužel mokrá, déšť ji zmáčel jako všechny ostatní stromy a keře. „Zbytečně se táhneme takovou dálku,“ řekl jsem zklamaně.

„To teda netáhneme, hošánku,“ povídá Chrostík. „Ty asi nevíš, že březová kůra hoří i mokrá“.

„Že hoří i mokrá?“ zapochybuju. „To bych rád viděl!“

„Uvidíš,“ řekl Chrostík tak přesvědčivým tónem, že jsem se s ním dál nepřel. A stejně jsem si myslel, houby hoří. Ani papír nehoří, když je mokrý. Ani uhlí. Nic nehoří mokré. Tak jak by mohla hořet nějaká obyčejná nacucaná březová kůra?

Sloupali jsme z mrtvého kmene několik plátů kůry, odsekli pár tlustých větví a potom honem zpátky. Na písečné plošince mezi roztroušenými žulovými balvany jsem vybudoval ohniště a Chrostík vylovil ze svého loďáku igelitový pytlík se suchými zápalkami. Rozdělávání ohně mi vždycky připadá jako černokněžnické kouzlení. Vytáhnete mrňavé dřívečko, přejedete s ním po krabičce – a kde se vzal, tu se vzal – poskakuje vám v ruce plamínek. A hned začne požírat to dřívko, ze kterého vyskočil. Někdy na to zírám tak dlouho, až si spálím prsty. Úplně zapomenu, že jsem chtěl zapálit svíčku nebo něco.

Zase jsem se zapovídal a vykládám vám tady všelijaké nesmysly, místo abych se držel věci. Víte, že ta březová kůra skutečně chytla? A byla přitom vážně příšerně zmáčená. Když jsme u ní přidrželi rozškrtnutou zápalku, plamínek nejdřív trochu váhal, prskal a syčel, ale pak na kůru přeskočil. Za pár sekund hořel celý svitek jako pochodeň a valil se z něj smolně černý dým. Koukal jsem na to jako jelen a nebýt Chrostíka, byl by celý plát shořel bez užitku. Chrostík nad planoucí kůrou přidržel otýpečku nejjemnějších smrkových větviček, z nichž dávno opadalo jehličí. Byly pochopitelně navlhlé, jenže nad plamenem úžasně rychle prosychaly a zakrátko taky vzplanuly.

Nestačilo sice těch pět minut, jak mi přikázal kapitán, za čtvrt hodiny jsme však měli slušný táboráček a z mých rozvěšených šatů se začalo jemně kouřit. Když se vám jednou podaří rozfofrovat pořádnou vatru, můžete do ní házet prakticky všechno a v tu ránu to chytne. Házeli jsme do šlehajících plamenů klacky, kusy naplaveného dříví, které jsme sebrali na pobřeží, a nakonec se mi podařilo omylem přihodit i svoje tepláky. Než jsem je z ohně vylovil, bylo v nich propáleno asi padesát děr. Taková smůla!

Znovu mě to otrávilo, ale už ne tolik. Honem jsem si řekl: Copak měl Robinson někdy nějaké tepláky? A žil bez nich na ostrově patnáct nebo kolik let. Představím si Robinsona v plandavých teplákách. Vypadá v nich pěkně uhozeně! A už je mi fuk, že nemám tepláky. Tuším sice, že to nebude fuk naší mámě, ale radši na to hned zase přestanu myslet. Dobrá nálada ve mně znovu stoupá a spokojeně se dívám, jak z mokrých šatů tryskají obláčky bílé páry.

Nepříjemné setkání

KDESI ve vnitrozemí zaječela lodní sirénka.

„Jonáši, nástup!“ volá Chrostík. „Honem, ať jsme první!“

Řítíme se do středu ostrova a já Chrostíkovi sotva stačím. Sám se tomu divím. V poslední době jsem se naučil dost rychle běhat. Hlavně na loukách kolem loděnice při všelijakých hrách a závodech. Ve městě bych neutíkal po ulici ani zanic, tam na mě hned každý zvědavě civí. Pravou pajdu mám o poznání kratší než levou a běhám asi tak elegantně jako postřelená koza. Takže pochopitelně radši vůbec neběhám. Pokud nemusím. Většinou opravdu nemusím. Školu mám pár kroků od domova. Z tělocviku jsem osvobozený. Jen v oddíle občas pádím na plné pecky. Jednak se tady mým klokaním skokům nikdo nesměje, a pak vím, že by po mně všichni posměšně koukali, kdybych přiběhl na nástup poslední. To je jeden ze starobylých zvyků našeho oddílu. Kdo doběhne na nástup poslední, tomu sedne přezdívka Smeták. Až do příštího nástupu mu smí celý oddíl beztrestně říkat ty Smetáku. Místo jeho normální přezdívky, samozřejmě. Já jsem zpočátku ten putovní titul získával hodně často, protože mi bylo hloupé běhat tím svým kozím stylem před ostatními kluky. Ale hrozně mě dožíralo, když mi pak doopravdy říkali ty Smetáku. A ještě víc mě otravovalo, že si ze mne všichni dělali skutečného smetáka. Majitel téhle metařské přezdívky musí vykonávat různé čisticí a odklízecí práce. Kdokoliv z oddílu si ho může zavolat, ukázat na pohozený papírek od bonbónů, na starý igelitový pytlík nebo jiné smetí a přikázat: „Ukliď to!“ Milý Smeták musí rozkaz bez reptání vykonat, jako kdyby mu ho vydal sám Admirál. I když má třeba kapitánskou hodnost a poskoka si z něho dělá poslední plavčík. Putovní funkce táborového metaře se mi brzy zprotivila, a tak jsem zapínal při nástupech vyšší rychlost a zakrátko se ukázalo, že nemusím být poslední, když nezaváhám a vyrazím, jen co zaslechnu Admirálovu pověstnou lodní sirénku.

Na planinu mezi borovicemi jsme s Chrostíkem dorazili v okamžiku, kdy řvali Mroži vítězný pokřik. Naštěstí jsme nebyli z našeho mužstva poslední, a tak Jespák loupl očima po Komárovi – ten se přihrnul až po nás. Admirál očekával posádky ve svém typickém postoji, s rozkročenýma nohama, ruce založené na prsou.

„Tak vida – Komár,“ řekl s dobráckým úsměvem. „Nerozhněváš se na nás, Moskytku, když ti budeme říkat nějaký čas ty Koště jedno?“

„Já? Ne-e,“ řekl Komár. Ale podle toho, jak to řekl, bylo jisté, že mu to vadit bude. Každému vadí, když na něho ostatní pokřikují potupnou přezdívku.

Pak se Admirál obrátil k nám ostatním.

„Jistě znáte jedno staré přísloví. Jak si kdo ustele, tak si lehne. Na pevnině je spousta smrků, nalámejte si tam chvojí.“

A to bylo všechno. Víc nám toho Admirál neřekl. Hned nato dal rozchod.

Přiznám se, že z toho nejsem moc chytrý. Proč máme jezdit kamsi na nějaké mokré chvojí? Chrostík se tomu rozkazu taky trochu diví. Neříkáme však nic. Odnaučili jsme se vyptávat na věci, které nám nejsou jasné. Nechceme věčně vypadat jako vykulení plavčíci. Oba letos táboříme s oddílem vodních skautů poprvé, ale komu je milé, když se na něj ostatní dívají jako na zelenáče? Tváříme se tedy jakoby nic a plujeme se svou posádkou na Zlaté pobřeží. To je pruh písku jihovýchodně od ostrova. Hned za ním se černá zalesněná stráň, neproniknutelné smrkové houštiny.

Déšť nadobro ustal. Mezi roztrhanými mraky tu a tam zasvítí modré okénko. A jedním z těch okének právě vykouklo slunce. Písečná zrnka se rozzářila, hned vím, proč se tomu místu říká Zlaté pobřeží. Nuggety tam jistě nejsou, zato písek za slunečných dní svítí jako zrnka vzácného kovu.

Nikdy bych neřekl, jak může několik teplých slunečních paprsků všechno změnit. Zamlklí kluci na palubě Hrocha se rozpovídali. Z tmavých smrčků na stráni jsou najednou rozsvícené vánoční stromečky. Na každé jehličce zůstala po dešti vodní kapka a všechny ty kapky v slunci oslnivě jiskří. Dívám se na miliony zářících krůpějí a docela jsem zapomněl, že mám v táboře na ostrově nedosušený spacák a že se rychle blíží chladná noc.

Vyskákali jsme z pramice na Zlaté pobřeží. Kapitán ukázal na ty rozsvícené smrčky a řekl:

„Dáme se do toho.“

Což byl pokyn, abychom lámali dolní zelené větve. Sotva jsem natáhl ruku po první chvojince, sesypalo se mi na rukáv deset tisíc kapek z horních větví. A hned se mi, potvůrky, vcucly do suché větrovky, vypůjčené od Komára, vlastně od Smetáka. A začaly mě pekelně studit. Na větvičkách vypadaly nádherně, ale když vám spadly za límec, byly hnusně mokré. Nepříjemnou sprchu jste dostali pokaždé, když jste na některý strom sáhli. Někdy snad stačilo jen se na smrček podívat a už na vás zlomyslné kapičky padaly v tak hustých sprškách, jako kdyby cedilo.

Přešlapujeme s Chrostíkem na kraji houštin a práce nám nejde moc od ruky. Po čtvrthodině máme každý na hromádce teprve asi deset větví. Zato plno těch odporných kapek na bundách, za krkem a ve vlasech. K tomu všemu nás kapitán Jespák seřval, že jsme utrhli několik větví z jednoho stromku. To je přísně zakázáno, smíme vzít z každého smrčku jen jednu větev. Ale my s Chrostíkem jsme setřepali z jednoho vyššího stromku skoro všechny protivné kapičky a pak jsme odtud vzali nejen první, ale i druhou a třetí a čtvrtou chvojinku – stejně jich má nejmíň sto! Sápu se právě na pátou větev a tu se vynoří za mými zády kapitán. A hned:

„Hrom a peklo, Jonáši! Co to děláš!“

Že ty stromky poškozujeme a kdesi cosi. Zahnal nás potom do mlází, a když jsme se z houštin znovu vynořili, byli jsme s Chrostíkem zase jako vodníci. Teprve pak nás napadlo, že jsme se měli asi svléknout do plavek jako ostatní kluci. Ale my jsme byli předtím rádi, že je nám trochu teplo, nechtělo se nám poletovat v mokrých houštinách a nechat se švihat po holé kůži zmáčenýma větvičkama.

Komár po nás střelil pohledem a povídá:

„Vidíte je, plavčíky? Dokážou za hodinu promáčet desatery šaty.“

„Nech si ty plavčíky, Smetáku,“ vyjel rozzlobeně Chrostík. Hanlivou přezdívku vyslovil jedovatě jako mamba.

Já jsem místo rozčilování řekl přátelským tónem:

„Komáre, mám pro tebe malé překvapení. Pořád ještě sbíráš kameny? Acháty, jaspisy, chalcedony a tak?“

„To se ví, že sbírám,“ řekl Komár. „Našel jsi něco? Ukaž!“

„Počkej, ne tak zhurta,“ napínám Komára, „ nevím, jestli si to zasloužíš.“ Komár mi tu udičku slupl i s navijákem. Oči mu svítí sběratelskou vášní a netrpělivě mě pobízí:

„Sem s tím, Jonáši, stejně nerozeznáš ametyst od dlažební kostky.“

„No, že jsi to ty, Komáre,“ povídám líbezným hlasem, „tak je ten poklad tvůj.“ Rázným pohybem rozhrnu nízké smrčky u cesty. Leží tam hromádka rezavých plechovek, rozbitých lahví a mastných papírů, památka na táboření trapných výletníků.

„Než pojedeme zpátky na ostrov, ať je to pryč, Smetáku,“ dodávám ledově.

Kluci se chechtají a Komár je definitivně umlčen. Dal nám pak nějaký čas pokoj. Ale kapitánovi se naše dávka smrkových větví pořád nezdála dost velká. Ostatní kluci už měli celé hory chvojí, a my jen takovou větší kupku. Nám aspoň větší připadala, kapitán však nespokojeně nakrčil srostlé obočí:

„Těch pět a půl větviček vám postačí sotva pod hlavu, milánkové.“

„Jak to?“ vyjel Chrostík podrážděně.

„Zem je nasáklá vodou,“ vysvětloval nám klidně kapitán, „musíte pod sebe na noc nastlat vysokou vrstvu větví. Jehličí se hrozně slehne. Potřebujete ho nejmíň pětkrát tolik.“

„To jsou řečičky,“ řekl jsem Chrostíkovi, když byl Jespák z doslechu, „kapitán nás prostě péruje, no!“

Dost neochotně jsme pak trhali další chvojí při staré vozové cestě, která běžela odkudsi shora a na Zlatém pobřeží končila přímo ve vodě. Jak tak rozmrzele setřásáme ze smrků vodu, vynoří se nahoře ze zátočiny dvě mužské postavy. Hned se mi zdálo, že mají vratký krok. Neříkám, že se ti chlápci potáceli nebo něco takového, šli celkem dost rovně, jen se jim občas mírně zapletly nohy, jako kdyby zakopli o neviditelný kořen. Když došli až k nám, ucítil jsem ten protivný pach. Táhlo z nich jako z pivovaru. Chlápek v modré sportovní bundě se přede mnou zastavil a povídá: „Frantíku, vede tahle cesta do Hoješína?“

Dívá se přímo na mne a mírně se kymácí. Mrknu dozadu přes rameno, jestli za mnou nestojí nějaký František, ale je tam jen zarousaný smrček. Tím Františkem zřejmě míní mne.

„Já nevím,“ pokrčím nejistě rameny.

„My to tu neznáme,“ přispěchal mi na pomoc Chrostík.

„Jsme tady teprve první den. Táboříme na ostrově, víte?“

Chlápkové se zničehonic začali hádat. Jeden tvrdil, že to cesta do Hoješína je, druhý, že není. Ten v modré bundě měl pod nosem švihácký fousek a v jednom kuse opakoval: promiň, kamaráde. Znělo to dost divně, protože před to „promiň, kamaráde,“ dal vždy nějakou peprnou nadávku, obyčejně jméno vesnického zvířete. Jestli se jeho kumpán podobal nějakému zvířeti, pak nejspíš malé gorile. Vážně, hrozně mi připomínal gorilku. Měl huňaté obočí a když na svého parťáka vycenil zuby, zdálo se mi, že jich má v puse nejmíň padesát, tak mohutné měl čelisti. A k tomu ty svaly! Pod bílou silonovou košilí se zřetelně rýsoval mohutný hrudník, nadělaná ramena a ohromné bicepsy. Fousek mi vedle gorilky připadal jako úplná pápěrka.

Poslouchali jsme s Chrostíkem jejich řeči s nadšeným zájmem. Připadaly nám ohromně zábavné. Oba ti chlapíci byli legrační, jako někdy bývají lidé, kterým stoupl alkohol do hlavy. Když se znovu vydali na cestu, šli jsme za nimi s hrstkou natrhaného chvojí. Cesta opsala poslední kličku a pár kroků před námi se zaleskla vodní hladina. Chlapi se překvapeně zastavili. Chvíli zírali na jezero, jako by nechtěli věřit svým očím. Potom Fousek vítězně řekl:

„Tak vidíš, kamaráde. Není to cesta do Hoješína!“

„Hoješín je támhle,“ ukázal Gorilka k domům na holé stráni v dálce nad jezerem. Pak vzpurně dodal: „A stejně se tam dostaneme!“

Popošli k místu, kde cesta bez nejmenšího zaváhání vstupovala přímo do vody. Zřejmě tu jezdívaly povozy v dobách, kdy mezi Ohebem a Vildštejnem nestála přehradní hráz a na místě jezera bylo údolí s mělkou říčkou. Oba kumpáni došli tak těsně k vodě, až jsme si s Chrostíkem pomysleli, že snad půjdou po cestě dál i tam, kde je zatopená. Zastavili se v posledním okamžiku – přímo u boku naší pramice.

„Co říkáš, kamaráde, převezeme se?“ řekl Gorilka.

„Samo, odpověděl mu Fousek a přidal k tomu kromě omluvy „promiň, kamaráde,“ i jméno jednoho přežvýkavce.

Smrděla z nich zakouřená hospoda, oba trochu vrávorali, ale nebyli natolik opilí, aby nedokázali odtlačit Hrocha na volnou hladinu a skočit na palubu. Udělali to s takovou drzou samozřejmostí, že jsme na to s Chrostíkem koukali s otevřenou klapačkou. Právě když sahali po pádlech, vynořil se ze smrkových houštin náš kapitán.

„Haló, pánové, kampak?“

Víte, co mu na to řekli?

„Do Hoješína!“

Jako by se nechumelilo. Nezačali provinile koktat, ani se nevymlouvali. Jespák ovšem vlezl do vody a přitáhl Hrocha přídí nazpátek na mělčinu. Mezitím se přihnali i ostatní kluci. Fousek nás začal přemlouvat, abychom je převezli na druhou stranu. Dokonce nám za to nabízeli cigára. Kapitán samozřejmě odmítl. Jednak je to tady přes jezero pěkná dálka, za druhé se blíží večer a my máme převážet na ostrov do tábora hory chvojí – a za třetí, to jim řekl Jespák přímo, opilé lidi nemůžeme brát na palubu, bylo by to nebezpečné.

„My že jsme opilí? Ch-ch-ch,“ rozesmál se chraplavě Fousek.

„Skoro jsme nepili,“ prohlásil slavnostně Gorilka. „Já na tebe dejchnu, příteli.“

„Děkuju,“ řekl Jespák ledově, „jako by se stalo.“

„Koukněte, jdu úplně rovně,“ podával nový důkaz střízlivosti Fousek. „A třeba poslepu, jestli chcete.“ Zavřel oči, udělal další tři kroky, pak zakopl o kámen, chvíli balancoval jako cirkusový klaun, stále ještě poslepu, ale ztratil přitom směr a zapletl se do pichlavých ostružinových šlahounů. Byla to hotová groteska.

„Zbytečně se namáháte,“ řekl náš kapitán. „Na loď vás vzít nemůžu.“

Řekl to klidně, slušným tónem. Jenže Gorilkovi asi přeskočilo v hlavě nějaké kolečko nebo co, protože najednou zařval:

„Dost! Jedem! A bez řečí!!!“

Načež bez dovolení vlezl na palubu. Nejspíš si myslel, že tam za ním půjdeme jako ovečky, popadneme pádla a budeme poslušně pádlovat přes jezero. Nás to ovšem ani nenapadlo. Zůstali jsme klíďo píďo na pevné zemi.

„Slyšeli jste?“ rozkřikl se znovu Gorilka. „Na loď!“

Nikdo z nás se ani nepohnul.

„Rozumíte? Tak tempo!“

Hlas mu směšně přeskakoval.

Kapitán místo odpovědi povytáhl Hrocha dál na písečný břeh. Jak trhl řetězem, Gorilkovi ujela podlaha pod nohama a plácl sebou přes vlnolam do vody. Co bych zapíral, my menší jsme se hlasitě rozchechtali. Gorilka ležel v mělké vodě a už se nepodobal ani tak malé gorile, jako spíš neohrabanému tuleňovi, kterého příboj vyvrhl na písečné pobřeží.

Obyčejně se říkává, že voda horké hlavy ochlazuje. Na Gorilku měla opačný účinek. Ten člověk se tak rozčilil, až mu šly z pusy a z nosu bubliny. Vrhl se na Jespáka a řval:

„ Za to tě přetrhnu jako žížalku!“

Smích nás rychle přešel. Oba opilci už nebyli ani trochu zábavní. Šel z nich strach. Hlavně z toho rozzuřeného pořízka. Viděli jsme, že jde do tuhého. Jespákovi to bylo jasné taky. Já na jeho místě bych vzal do zaječích, ale kapitán stál a čekal, až k němu rozběsněný svalovec doběhne. Jen se malinko přikrčil a ruce mu vyjely od stehen k bokům. Chlap se na něho řítil a připadal mi jako skutečná útočící gorila. Nechápal jsem, na co Jespák čeká. Až ho hromotluk srazí? Až ho ty opičí tlapy sevřou a začnou drtit?

Co se stalo v příštích sekundách, to snad nedokážu ani přesně popsat. Semlelo se to fantasticky rychle. Když byl chlápek na krok od kapitána, Jespák sekl levou nohou nízko nad zemí, zasáhl bosým chodidlem chlápkovu nakročenou pravou nohu a ten kolos šel okamžitě k zemi. Připadalo mi to, jako kdyby Jespák švihl čarovným proutkem. Gorilkovi to chvíli trvalo, než se zvedl. Zřejmě myslel, že zakopl o svou vlastní nohu, a tak se znovu vrhl na kapitána. A Jespák s ním mrskl o zem podruhé!

Nevím, jestli mi to uvěříte, ale ten člověk sebou nechal práskat do písku znovu a znovu, nejmíň pětkrát, než mu došlo, že nepadá sám od sebe, že ho vždycky uzemní náš kapitán, mládenec sotva osmnáctiletý a o pěkných pár kilo lehčí. Teprve když si Gorilka při jednom pádu vyrazil dech, bojovné nadšení z něho rázem vyprchalo. Zapomněl jsem dodat, že Gorilkovi přispěchal na pomoc i Fousek, ale ten měl tak vratké nohy, že stačilo, aby do něho Čáp lehounce cvrnkl, a už se poroučel.

Gorilka chvilku lapal po dechu, pak se zvedl a začal si rukama zuřivě setřepávat z košile a z kalhot nalepený písek. Jespák viděl, že je po boji, a přikázal nám, abychom začali nakládat na palubu chvojí. Oba chlápkové tam ještě pár minut obejdovali a nadávali, ale nakonec se pustili podle pobřeží vzhůru proti vodě. Když ušli asi deset kroků, Gorilka se obrátil a zařval na nás:

„Dávám vám ultimum. Do rána ať jste z ostrova pryč. Nebo uvidíte!“

„Co uvidíme?“ ozval se posměšně Skokan, ale kapitán ho hned okřikl:

„Mlč!“

„Jen si moc nekoledujte,“ houkl Fousek.

Nosíme dál zelené větve na palubu a tváříme se, jako že s námi jejich výhrůžka nehnula.

„Slyšeli jste ho?“ tiše se smál Krab. „Říkal ultimum místo ultimátum.“

Mně to taky připadalo komické, jak chlápek to slovo zkomolil, ale do smíchu mi přesto vůbec nebylo. Pořád jsem viděl Gorilkovy čelisti a svalnaté pracky. Nechtěl bych ho potkat někde v lese sám. Na Chrostíka pohrůžky taky dost silně zapůsobily.

„Co myslíš, může nám ten chlap něco udělat?“ zeptal se nejistě kapitána při zpáteční plavbě k ostrovu.

„Co by nám dělal,“ řekl Jespák.

„Jen ať si přijdou,“ ušklíbl se Skokan.

„Byly to plané řeči,“ povídá Čáp. „Až ti dva vystřízliví, nebudou už o tom vědět.“

Neříkal jsem nic, ale nebyl jsem si tak jistý jako starší kluci.

„Jak to děláš, Jespáku,“ špitl Chrostík, „že přepereš takového svalouše?“

„To máš tak,“ usmál se kapitán, „ten člověk se nedržel moc pevně na nohou. Kromě toho dělám pár let džudo. Na toho pořízka mi stačily dva podrazy. De aši harai. Ko soto gari.“

Znělo to nádherně, ty japonské výrazy. Jako zaklínání.

„Naučíš mě ty chmaty, Jespáku?“

Chrostíkovi se lesknou oči nadšením.

„Třeba – někdy – až bude čas.“

Plavili jsme se k ostrovu a znovu zpátky ke Zlatému pobřeží a řeč se pořád stáčela na nepříjemné setkání s opilými domorodci.

„S tím chlápkem jsi ale zametl,“ řekl znovu obdivně Chrostík.

„Kdyby neměl v hlavě, bylo by to horší,“ poznamenal kapitán. „Alkohol dělá ze siláků slabochy.“

Ta poslední slova jsem dobře znal, nebyla z kapitánovy hlavy, často nám je opakuje Admirál. Admirál nesnáší lidi, kteří pijou. V téhle věci je hrozně přísný. Nejen na nás menší, my stejně žádný alkohol pít nesmíme, drží zkrátka i vikingy, a to jsou většinou dospělí chlapi. Když plujeme po nějaké řece a máme žízeň, dávají si vikingové obyčejnou limču jako my. Nikdy je nevidíte se sklenicí piva. Jestli tomu nevěříte, laskavě si uvědomte, že vikingové jsou většinou závodníci a s pivařským břichem by se do slalomové kanoe vůbec nevešli.

Když Jespák řekl, že alkohol dělá ze siláků slabochy, Komár se podíval na svého souseda na lavičce a řekl:

„Názorně to vidíte tady na Skokanovi.“

„Hele, hele, nech si to!“

„Jen se přiznej, že někdy piješ pivo?“ přidal se ke hře Krab. „Já? Pivo? Né-e!“ řekl Skokan.

„Jéé, koukejte, jak Skokan zčervenal,“ přisolil si Čáp.

„Kecáte!“ odsekl Skokan. A byl najednou v obličeji skutečně červený, aspoň se mi to zdálo.

„Nikdy si ničeho ani nelízneš?“ vyzvídal Komár.

„Co mě vyslýcháte?“ čertil se Skokan.

„Upíjí dědečkovi tajně plzeň,“ řekl Krab.

„Dejte mi pokoj!!!“

Myslím, že kluci začali vtipkovat hlavně proto, aby v sobě přehlušili nepříjemný dojem, který v nás zanechala srážka s neznámými chlapíky. Já aspoň jsem byl rád, že na ně už nemusím myslet. A stejně se mi pořád vraceli do palice, i když jsme si utahovali ze Skokana. Myslel jsem na ně i později na ostrově a taky při třetí a čtvrté plavbě ke Zlatému pobřeží. Zapomněl jsem na ně až při fantastickém západu slunce, který nás zastihl na jezeře. Nad Železnými horami stále ještě plachtily vypršené mraky, ale už se podobaly ostrovům v modrém oceánu a slunce mezi nimi plulo jako zlatý člun. Ty nebeské ostrovy byly šedivé až do chvíle, kdy se sluneční deska dotkla západního obzoru. Potom se všechno rázem proměnilo. Rozsvícené kapičky na stromech jedna po druhé zhasínaly, písek na pobřeží zpopelavěl, barvy v krajině potemněly – zato mraky zaplály jako při gigantickém ohňostroji. Nejdřív dostaly světle okrový nádech, pak byly jasně oranžové a nakonec zářily rudě. Viděli jsme celou tu nádheru dvakrát, jednou na obloze, podruhé v jezerní hladině. Zapomněli jsme pádlovat a jen jsme se koukali a koukali. Mně se nejvíc líbily mrňavé průsvitné mráčky, byly celé zlaté, připomínaly mi rybičky v akváriu.

A když jsme o čtvrt hodiny později přivazovali Hrocha k molu, na Železné hory se zvolna snášel tichý letní večer.

První noc a první jitro

NEVÍM, co o příslovích soudíte vy, já je vždycky považoval za ozdobné řečičky, které nemají celkem žádný smysl. A jsou dobré k tomu, aby vás s nimi učitelé ve škole a rodiče doma občas pořádně našňupli. Třeba když mě máma tahá v neděli ráno z postele už v sedm a říká: „ Ranní ptáče dál doskáče!“ Co je mi do nějaké koňadry nebo chocholouše a jejich poskakování?

Nebo oblíbené přísloví našeho tříďase: „ Bez práce nejsou koláče.“ Nikdy jsem nechápal, proč nás s ním mlátí přes hlavu, když právě plaveme u tabule. V kritické situaci mívá člověk strachem tak stažený žaludek, že se mu při pouhé představě jídla dělá nanic.

Až do letošního tábora jsem nikdy žádnému přísloví nepřikládal nějaký skutečný význam. Teprve první noc u jezera mi došlo, že na některých příslovích přece jen něco je. Aspoň na tom, které citoval Admirál, než nás poslal pro smrkové chvojí. Nejdříve mě ani nenapadlo, že jsem si ustlal špatně, na první pohled byla v našem stanu chvojí pěkná kupka.

„Bude se nám spát eňo – ňuňo,“ pochvaloval si Chrostík.

Ale sotva jsme si po večerce lehli, hromada se záhadně smrskla v takhle tenounkou vrstvičku. A kolem půlnoci měl člověk pocit, že nemá pod sebou víc než dva tři mrňavé klacíčky. To by konečně nevadilo, kdyby mezi těmi klacíčky od země nečišelo studené vlhko. Pomaloučku, zlodějsky neslyšně se mi vetřelo do spacáku, který ostatně nebyl pořádně doschlý, potom mi nalezlo do tepláků, a nakonec se mi drze prokousalo košilí až na holou kůži. Čekal jsem chladno spíš shora než od země a tohle mě dost překvapilo.

Kdybych byl věděl, že od země potáhne tak odporná zima, byl bych kapitána poslechl a natrhal si smrkových větví mnohem, mnohem víc! Jenže – „pozdě bycha honiti.“ Zvlášť mizerně se honí, když je člověk zadrcnutý ve spacím pytli a kolem dokola leží tma hustá jako čínská tuš.

Nejdřív mě jen občas budil pocit chladu, ale po včerejší dřině jsem hned zase usínal smrtelnou únavou. Nespalo se mi dobře, ani jsem si pořádně neodpočinul. Zdály se mi všelijaké sny, jako obyčejně samé koniny. Pořád mi v nich někdo proháněl péra. Nejdřív můj kapitán, potom zas pro změnu ti dva chlápkové, Fousek s Gorilkou. Potkal jsem je, samozřejmě pořád ve snu, v lese nad jezerem, a jen mě ti dva lidumilové zblejskli, hned se pustili za mnou a já musel pochopitelně vzít nohy na ramena, mně totiž nedošlo, že je to jen sen! Honili mě houštím a přes kopečky, až jsem byl dokonale vyplivnutý. Jindy se při běhání hned potím, ale tentokrát jsem se ani nezahřál, ten můj debilní sen se odehrával v zimě, všude ležel sníh a já poletoval venku jen v tričku, trenýrkách a dokonce bos! Když po mně Gorilka užuž natahoval chlupatou pracku, zachránil jsem se odvážným skokem ze skály na palubu kotvícího Hrocha. Ani to mě vlastně nezachránilo, Fousek se hned za mnou rozjel po jezeře. Víte jak? Na bruslích! Pádloval jsem jako šílenec-olympionik, ale bylo mi to houby platné, Fousek mě za pár sekund dohnal, vykroužil mi před přídí elegantní piruetu a pak mě i s plným lodním nákladem potopil. Představte si, že jsem těm nesmyslům ve snu věřil! I když byla jejich nelogičnost tak průhledná! Copak by mohl někdo jet za mnou na bruslích tam, kde já pádluju? A přesto jsem plaval ke břehu, když mě Fousek poslal ke dnu. V ledové vodě člověk rychle prokřehne, začaly mi cvakat zuby a ten cvakot mě probudil.

Pak jsem už vůbec neusnul, já se totiž klepal dál, i když mi konečně došlo, že to všechno byl jen sen. Zima se do mě zuřivě zahryzla a ne a ne ji zahnat. I se spacákem jsem se nezadržitelně proměňoval v ledovou krychličku. Nakonec jsem z pytle raději vylezl. Zuřivě cvičím za stanem, abych se trochu zahřál, a tu odkudsi z vnitrozemí vyšlehne proud světla.

„Co tady tropíš, Jonáši?“ slyším Ledňáčkův hlas.

„Já? Cvičím si.“

Spíš jsem měl říct: Honím bycha. Ale copak by Ledňáček porozuměl hluboké moudrosti toho přísloví?

„Člověče, nějak se ti předběhly cibule, rozcvička bude až za čtyři hodiny.“

Noční gymnastika ve mně přece jen trochu rozproudila krev, zuby mi přestaly vyťukávat morseovku, a tak jsem zacouval zpátky do stanu. Ledňáček mi pomáhal do spacáku.

„Tohle je tvůj pytel?“ divil se. „Vždyť z něj skoro kape voda!“

„Nestačil jsem ho do večerky dosušit,“ přiznávám.

„A na čem to vlastně ležíš? Jak to, že máš pod sebou tak málo chvojí? Zem je po dešti hrozně promáčená. To se nedivím, že je ti zima.“

„Máme málo větví,“ koktám omluvně, ale zkušenému kapitánovi nemusím nic vysvětlovat.

„Vidíš, vidíš,“ řekl nabádavě Ledňáček, „práce kvapná, málo platná.“

Do pytle, zas jedno přísloví!

Neřekl jsem na to nic, co bych měl taky říkat.

„Radši běhej dál,“ promluvil Ledňáček. „Víš, jaká kosa bude za svítání?“ Kapitán Delfínů se nade mnou nakonec přece jen slitoval.

„Měl bych tě sice nechat, abys na dnešní noc dlouho vzpomínal,“řekl, „ale mám dojem, že ses už dost sám vytrestal.“

Pak mě zavedl ke svému stanu.

„Zalez do mého péřáku.“

Přiznám se, že jsem ochotně poslechl. Lidičky, to vám bylo blaho, v Ledňáčkově suchém spacáku jsem se cítil jako u rozpálených kamen.

„Jak dlouho hlídáš?“

Odpověď mě zdrtila.

„Končím za čtvrt hodiny,“ řekl Ledňáček. Zřejmě uhodl moje myšlenky a hned dodal: „Neboj se, můžeš tady zůstat do rána. Já po hlídce zapadnu do Rakova spacáku. A Rakovi řeknu, aby si půjčil pytel od Mloka, až ho Mlok ve čtyři vystřídá.“

Bylo mi z toho tak nějak příjemně – především mě hřál Ledňáčkův péřák, ale hřálo mě i vědomí, že mám kamarády, kteří mi třeba o půlnoci půjčí svůj spacák. Sami od sebe! Viděli jste to někde? Já tedy ne – jen v našem skautském oddílu!

Znovu mi přišlo na mysl Admirálovo přísloví: „Jak si kdo ustele, tak si lehne.“ Protože Ledňáček měl svůj pelech podestlaný tak vysokou vrstvou nejjemnějšího chvojí, že by na něm spokojeně chrněla i ta rozmazlená káča, hrášková princezna, jestli náhodou o ní znáte tu Andersenovu pohádku. Usnul jsem na vysoké, měkce pérující posteli dřív, než Ledňáček dopnul stan. Vůně jehličí působila jako silný uspávací prostředek. Až do rána jsem už neprocitl, nezaslechl jsem lodní zvon, ze spánku mě dokonce nevyrušil ani Rak, když se strojil na hlídku, ani Ledňáček, který pak vklouzl do Rakova vyhřátého pelechu.

Probudil mě teprve Bobrův hlas. Do plátěné stříšky se opíralo ranní slunce, stan byl zatopený oranžovou září. A v tom přízračném světle zněla příjemná melodie.

Nemyslete si, že vás na Ostrově přátelství ráno přepadnou stupidním řevem: budíčééék, vstávejtééé! Ani se tam netroubí na fanfárky. Nic tak primitivního. Poslední hlídka probudila v určenou dobu Bobra a Bobr pak obcházel tábor, rytmicky tloukl o dlaň chřestítkem a k tomu zpíval jitřní písničku. Každý den jinou! Jak vidíte, k buzení se užívalo jemné metody. Její důsledky byly bohužel stejně tragické, jako kdyby někdo tábor prostě obešel a místo líbezného zpívání kopal do podsad. Sotva umlkl Bobrův hlas a cinkot chřestítka, museli jsme okamžitě vyskočit z lůžka. A to mne hrozně zraňovalo.

„Mroži – mrskněte ploutví!“

„Žra-lo-ci, ke mně!“

„ Hroši!!!“

Kapitáni už stojí venku před stanem a svolávají své posádky. Nechápu, jak se dokázali tak rychle vysoukat ze spacáků a převléct se do plavek. Já ještě rozespale zápasím se zipem Ledňáčkova péřáku. Nějak mi selhávají prsty nebo co. Bůhvíproč mám po probuzení vždycky tak mizernou náladu. Ráno se mnou není žádná řeč. Jinak jsem celkem mírumilovný savec, nerad se hádám, nevyhledávám spory a biju se, jen když mi někdo dá první ránu do nosu. Ale po probuzení se ze mne stává nebezpečná bestie. Většinou sám sebe nepoznávám, hned bych se pral. O tom by vám mohla vyprávět moje starší sestra Jitka hotové kovbojky. Doma mě každý den ráno budí, táta s mámou bývají v sedm už pryč.

Jak vidíte, během školního roku vstávám až v sedm, a stejně mě to štve. Od září se těším na příští léto, protože o prázdninách nemusím z postele tak brzo, zůstávám pod peřinou, dokud se mi chce. A mně se často chce dost dlouho, to si pište! Prostě normálně si o prázdninách lebedím v pelechu tak dlouho, až se sám od sebe probudím, a když se konečně probudím, zůstávám ležet s očima zavřenýma jen tak lehounce, aby mi úzkou štěrbinkou mezi víčky vnikalo na sítnici barevné světlo a já si mohl v duchu prožívat všelijaká napínavá dobrodružství. Tyhle chvíle mezi spánkem a bděním v posteli mám hrozně rád. Jak jsem řekl, normálně o prázdninách! A teď, když ty vytoužené prázdniny přišly, tahají mě z postele už v šest!!! Chápete, jak člověku asi je, když ho ženou z vyhřátého doupěte v tak zabijáckou hodinu?

„Chrostíku! Krabe! Jonáši!“ slyším Jespákův hlas. „ Čekáme jenom na vás!“

Zívnu, div mi čelist nevyskočí z pantů.

Nejhorší na tom asi je, že jsem si to vlastně zavinil sám. Sám jsem se přihlásil na tábor vodáckého oddílu. Naše máma tím dvakrát nadšená nebyla, pořád se jí něco nezdálo, že pro mě takový tábor není, že jsem na to ještě malý (ačkoli mi už bylo třináct!), že nejsem vlastně docela zdravý, když mám tu nohu, že je to bláznovství, aby si takoví usmrkaní kluci vařili sami bez kuchařky a kdesi cosi. Celé jaro jsem máminy výpady úspěšně odrážel a tábor nakonec prosadil. Koho by napadlo, že tam je budíček v šest? V tak vražednou hodinu! A že člověka nenechají po vstávacím signálu doležet ani minutku!

„Počítám do deseti, Jonáši!“ Kapitánův hlas zní důrazněji.

Jako kdybych mohl za těch pár sekund stáhnout ze sebe všechny vypůjčené tepláky a trička a svetry a lyžařské ponožky, do kterých jsem se večer nabalil!

„. pět. šest. sedm,“ odpočítávají venku výhružně.

Cítím, že bych nutně potřeboval spát ještě aspoň hodinu. Nebo spíš dvě. Vážně, ani pořádně nemůžu rozlepit oči. „Deset!“

Vyrazím z Ledňáčkova plátěného obydlí a hned zapadnu do svého stanu.

„Kam zas běžíš?“ volá na mě zoufalý kapitán.

„Pro brejle!“

„Kvůli tobě tady všichni mrzneme!“ kvičí Chrostík.

„Já si tam pro tebe asi dojdu,“ vzteká se Krab.

Kampak jsem si jenom dal večer ten svůj nešťastný cvikr? Přehrabuju všechny věci už po třetí a brejle nikde.

„Z toho kluka dostanu asi kurděje!“

Tím klukem myslí Čáp nejspíš mne.

Brejle konečně mám, zato se mi záhadně zdejchly plavky. Všechno se dnes proti mně spiklo.

„Už jdu!“ snažím se uklidnit reptající posádku. To se ví, že bez plavek zatím jít nemůžu. Rejdím po stanu jako ještěrka, a když ztracené plavky konečně objevím, naši kluci, místo aby ocenili moji snahu, vrhnou se na mě a dají mi hobla.

„Počkej, Jonáši, na táboře si užiješ,“ sliboval mi na jaře kapitán. Já blázen jsem mu věřil. Když ptáčka lapají, pěkně mu zpívají. Teď si skutečně užívám. Práskají tady se mnou o zem!

Šeredně mě zlynčovali a Jespák potom zavelel:

„Hroši – za mnou!“

Klušeme na pobřeží odporně mokrou trávou, která se nám drze přisává na holá lýtka. U jezera potkáváme Žraloky, ranní rozcvička začíná v táboře vždycky stejně, každá posádka oběhne samostatně celý ostrov, aby se trochu zahřála a probudila na čerstvém povětří. Místy příjemně hladí chodidla sypký písek, ale někde stezka vede po kamenité pláži, přes drsné skalky. Jespák si to hasí vpředu, já poslední, nějak klukům nestačím, s jednou kratší pajdou se mi pochopitelně neběží moc dobře, ale hlavně mě šíleně píchají všelijaké šutýrky, připadám si jako fakír.

„Proč tak divně našlapuješ?“ vrtí hlavou Čáp. „ Nejsi přece baletka!“

U šilhavé chobotnice, že si všichni všímají právě mne? To mě fakticky štve. I bez cizích řečiček mám dojem, jako kdyby mi celým tělem proudil místo krve hadí jed, po ránu bývám hrozně otrávená osobnost.

„Pohni trochu svou línou kostrou,“ pobízí mě kapitán.

Přidám tedy plyn. Jestli si ukopnu palec nebo rozříznu nohu, bude mi to fuk. Pak si mě můžou ošetřovat. A místo stavby tábora proležím celý den na marodce.

Naštěstí doběhnu do přístavu bez pohromy. Říkám naštěstí, ale nejsem si jistý, zda bych neměl spíš říct naneštěstí. Tak trochu bych si přál, aby se mi něco stalo s tou nohou, Jespákovi na vztek. Ale když si představím, že bych měl ukopnutý palec nebo rozfiknuté chodidlo, moc se mi to nezamlouvá, jistě by to bolelo. Takže přeci jen asi naštěstí!

Trochu jsem se při běhu kolem ostrova probral z mrákot a začíná mě zajímat okolí. Na travnaté plošině se už hemží Mroži a Delfíni. Kdopak dnes povede ranní čtvrthodinku? Nejspíš Rejnok. Vyšvihl se na skalku, odkud má dobrý přehled, jeho rezavá kštice září v slunci, jako by měl hlavu politou rajskou omáčkou.

A jéje, to bude zase rodeo, říkám si. Rejnok je sice kapitánem Žraloků a já patřím na palubu Hrocha, ale Rejnoka zná v oddílu kdekdo. Je to číslo. Kluci z jeho posádky mu někdy říkají Attila. Bič boží. Jestli se náhodou vyznáte v historii, víte, co to znamená. Rejnok svoje maníky pěkně prohání. Teď dostal do drápů celý oddíl a dá nám pořádné kapky!

„Začínáme. Dřep – nahoru – na špičky – vzpaž – dřep.“

Když Rejnoka posloucháte, nepřipadá vám to nijak hrozné. Rejnok neřve, nenadává, nepráská bičem, naopak mluví zásadně tichým hlasem.

„Vzpor – skok dozadu – skok dopředu. Dozadu – dopředu.“

Dost často nás rozesměje svými poznámkami. Zvlášť ty, kteří právě nespadají pod jeho komando. Vážně, někdy je děsně vtipný. Jenže Žralokům zpravidla moc do smíchu není, i když Rejnokova pihovatá tvář září jako melounek. Pro chudáky Žraloky je asi nejhorší to, že kapitán s nimi všechny ty psí kusy dělá taky. Nikdy nežene kluky do práce nebo do tréninku se založenýma rukama, nemává jim nad hlavou klackem, ale vždycky je sám vpředu, táhne největší náklad, nejvíc zabírá pádlem. Nikdo nemůže říkat: hele, hele, nás honíš a sám se flákáš! Rejnok honí především sám sebe – a přitom samozřejmě i svoje mužstvo. Jako třeba teď, při rozcvičce.

Nejdřív každý cvik sám předvede, potom ho poctivě odcvičí spolu s námi a přitom ještě stačí každého ostře sledovat. Nikdo neunikne jeho jestřábímu pohledu. Jen si malounko polevíte, nedotáhnete pořádně předklon, odbudete klik a už slyšíte Rejnokův laskavý hlas:

„Skokane, varuju tě!“

Nebo:

„Krabe, nemysli si, že tě nevidím, když k tobě stojím zády. Mám oči i vzadu!“

Nebo jenom:

„Komáre!“

A vy si hned dáte více záležet, protože nemáte zájem, aby vás Rejnok při oddílovém tělocviku jmenoval dvakrát. Čí jméno vysloví podruhé, toho si vezme po cvičení stranou, na takzvanou „zájmovou desetiminutovku“, a těch deset minut dostáváte tak zabrat, že pak lezete do stanu po čtyřech.

Nemá cenu, abych vám tu popisoval cviky, které s námi Rejnok dělává. Stejně bych to neuměl. Rozhodně to nejsou nějaké otravné předklony a záklony nebo pitomoučké kroužení hlavou. Mívá na nás přichystaná všelijaká hejblata, jsou to spíš cirkusácké sestavy než jednotlivé cviky, jaké člověk zná ze školního tělocviku. Rejnok tomu říká „ugandská gymnastika“ nebo jenom krátce „uganda“, ale mám podezření, že nás trochu houpe a celá ta slavná uganda je jeho osobní vynález, aspoň jsem nikdy nikde nečetl ani neslyšel o nějaké „ugandské gymnastice“ a taky jsem tak střelené cviky nikdy neviděl. Neříkám, že při nich není zábava, to náhodou je.

„Dneska mám pro vás novinku,“ řekl kapitán Žraloků, když nám důkladně provětral křídla. A tajemně se usmál.

„Co to bude?“ vyzvídají kluci.

Mně je předem jasné, co to bude. Nějaká rejnokovská cvokárna. Jako obyčejně.

„Cvičení umba-umba,“ řekl Rejnok.

Někteří hejskové se začali chechtat, ale Rejnok je hned uzemnil.

„Nevím, jestli na to stačíte, zvládnou to jen muži s nadprůměrnou inteligencí“.

Víte, že se ti šamani smáli dál? I do mne se nějak vsákla jejich dobrá nálada.

„Sem s tím,“ vykřiknu.

„Obávám se, že na to máš nízký inteligenční kvocient,“ sjel mě Rejnok.

Moc jsem těm cizím slovům nerozuměl, a tak jsem se ani neurazil. A Rejnok vysvětloval:

„Postavte se pěkně zpříma, spusťte ruce volně podle těla, pak je zvedněte přes upažení vzhůru nad hlavu do vzpažení a stejnou cestou je vraťte zpátky.“

„Pchá, to je toho!“

„Myslíš?“ usmívá se na mě dál Rejnok.“ Tak nám to, hošánku, předvedeš!“

Vyskočím z trávy a chci zvednout ruce vzhůru, ale kapitán Žraloků mě zarazí:

„Počkej, ještě maličkost. Cvik umba-umba máš opakovat plynule, bez zastávky, aspoň třikrát za sebou a.“

„Třeba stokrát!“ řeknu sebevědomě.

„Nech mě přece domluvit. Chtěl jsem říct, že musíš pravou ruku zvedat a spouštět třikrát rychleji než levou. Zkrátka, než dojde levička do vzpažení a spustí se zpátky dolů, musí pravička tuto dráhu opsat třikrát.“

Koukal jsem na Rejnoka asi trochu přihlouple, protože mi to přátelsky vysvětlil ještě jednou. To se ví, hned jsem to zkusil. Co bych vám povídal, bylo to peklo. Skutečné umba-umba. Místo, abych ten primitivní pohyb prováděl s nedbalou elegancí, připadal jsem si jako figurka z polámaného orloje, moje ploutve sebou ztřeštěně trhaly sem a tam. Vypadalo to asi dost legračně, někteří kluci se mohli umlátit smíchy. To mě pochopitelně rozzuřilo.

„To je nesmysl,“ vyjel jsem „ tohle vůbec nejde!“

„Ale jde,“ vlídně ke mně promlouval Rejnok. „ Koukni.“

A pak ten praštěný cvik bezvadně předvedl. Ne třikrát, ale desetkrát za sebou. Jeho paže stoupaly a klesaly krásně plynule, jen různou rychlostí, ani jednou se nezadrhly.

I ostatní se pustili do zápasu s cvikem umba-umba. A já měl nádhernou příležitost, abych jim oplatil jízlivý posměch. Nikdo kromě Rejnoka to nedokázal. Alespoň ne při prvních pokusech. Rejnok nás utěšoval:

„Nic si z toho nedělejte, každý člověk nemůže mít nadprůměrnou inteligenci.“

Pár minut nás nechal a pak pokračovala normální rozcvička. Říkám normální, což znamená nenormální. Museli jsme lehat do zarosené trávy, dělat kotrmelce na oblázkové pláži a podobné cvokámy. Rejnok přitom asi pětkrát opakoval:

„Hoši, dneska jsme pořád ňáký ospalí!“

Cha, ospalí! Jestli byl někdo na konci jeho tělomrsku ospalý, já tedy ne. Za tu dobu jsem se probudil až moc. Potrhlá rejnokovská uganda má ještě jednu přednost, zvlášť za chladného rána jako dnes – v minutě se přestanete tetelit, za další minutu se vám rozlije celým tělem báječné teplo a ještě o šedesát sekund později z vás stříká jako z kropicí konve. A jak jsem se probouzel a zahříval, vyprchávala ze mne jitřní otrávenost, všiml jsem si, že je sice studené, ale zatraceně pěkné ráno, nebe zvonkově modré, z lesů stoupá průsvitná mlha, sluneční paprsky ji protínají jako zlaté šípy, všude kolem jen lesy a skály a stříbrná vodní hladina, zátoky ponořené dosud v ranním stínu dýchají tajemstvím. Cítím, jak se ve mně zvedá ohromná vlna síly a ztřeštěné radosti, vlévá se mi s krví až do konečků prstů, rozpíná se nebezpečně v prsou a kdybych ji hned neuvolnil Rejnokovými fantasmagorickými cviky, asi by mě roztrhala na kusy jako bomba. Rejnok mě svou ugandou před takovou katastrofou vlastně zachraňuje.

Najednou se hrozně těším na dnešní den, cítím, že mi přinese plno nových zážitků, nevím sice jakých, ale tuším, že to budou krásné velké věci.

Honba za zlodějem

MOJE předtucha, že nás čekají velké věci, se ukázala správná. I když samozřejmě bylo všechno jinak, než jsem si to ráno maloval. Já totiž neměl o táboření vůbec představu. Tedy nějakou představu jsem měl, ale úplně falešnou. Ode dne, kdy jsem se naučil slabikovat, přečetl jsem o táboření a táborech spoustu knížek a většinou se mi líbily, protože v nich kluci a holky prožívali všelijaká rozčilující dobrodružství, honili pytláky a špiony, prostě jsem si podle těch pitomoučkých románků představoval táboření jako hotovou detektivku. Ale už první dny na Ostrově přátelství mě z tohoto bludu vyvedly. Bylo to pro mne dost velké zklamání, poznal jsem na vlastní kůži, co takové táboření opravdu znamená. Rád bych vám teď vyprávěl, jak to je doopravdy, abyste se jednou na táboře neotrávili tak jako já. Tedy ne že bych se tam otrávil nějak zvlášť moc, vlastně jsem se neotrávil vůbec, v Železných horách to bylo náhodou senzační, ale nějak se to neshodovalo s mými představami.

Druhý den po příjezdu na ostrov padl celý na stavbu tábora. A byla to pěkná zabíračka, to si pište! Ale taky jsme se při stavbě dost pobavili, honili jsme zloděje. Podle toho jsem tuhle kapitolu nazval.

Teď si asi spokojeně mnete ruce a říkáte: A hele! Nejdřív nadává na jiné knížky, že jsou tam nesmyslné pytlácké a vyzvědačské historky – a najednou nás tu sám houpe. No ovšem, zloději, to je přece o-ri-gi-nál!

Musím vás upozornit, že jste bohužel poněkud vedle. Nechci vás napínat nějakou uhozenou historkou vymyšlenou pro pobavení čtenářů. V honbě za zlodějem o žádného zloděje nešlo, to vám říkám hned a přímo. I když tu hrál zloděj hlavní roli, nebyl to zloděj opravdický, ale zloděj jen jako. Prostě to byla báječná hra, kterou připravil Admirál, aby nám trochu zpříjemnil celodenní dřinu.

Správně bych měl tuto kapitolu nazvat „Stavba tábora“ nebo tak nějak, protože se mnohem víc pracovalo, než hrálo, celý den jsme budovali společné táborové objekty, kuchyň, jídelnu, sklep, zásobák, latrínu, vlajkový stěžeň, admirálský můstek, strážní koš. Ještě dnes mě začnou bolet ruce, jen si na tu dřinu vzpomenu. Ale přece si víc pamatuju na honbu za zlodějem, vryla se mi do vzpomínek hlouběji než práce se sekerou, pilou a lopatou, ačkoli nemůžu říct, že by mě kácení stromů, osekávání větví, kopání a házení hlíny nějak nudilo, náhodou mě docela bavilo dělat věci, ke kterým se doma nedostanu, jak je rok dlouhý, jenže té práce bylo trochu moc najednou a člověk si koneckonců radši hraje, než pracuje.

Po ranním cvičení, při kterém se mi vrátila dobrá nálada, a po snídani nás svolal Admirál na horní palubu, travnaté čtvercové náměstíčko uprostřed ostrova, kde se odbývají společné nástupy všech posádek. Měl k nám trochu delší řeč než obvykle, řekl asi padesát slov, vypočítal všechny práce, které nás čekají, a dál už nic, neunavoval nás obvyklýma řečičkama, nic nesliboval, ani nehrozil těžkými tresty ulejvákům. Na závěr proslovu jen řekl:

„V přístavu čekají lodě. Až uděláme to, co udělat musíme, vyjedeme na jezero. Jestli to bude dnes večer nebo za týden, to záleží jenom na vás.“ Představte si, že Admirál dokonce ani nerozdělil společné úkoly. „Dohodněte si sami, co kdo uděláte,“ řekl kapitánům.

Čekal jsem, že vypuknou tahanice, komupak by se chtělo kopat latrínu, každá posádka si bude radši hrát se stavbou stěžně a vlajkoslávy.

„Jespáku,“ vybízím svého kapitána, „vyber honem něco, s čím budeme rychle hotoví. Ať se dostaneme co nejdřív na vodu!“

Jespák jako by mě ani neslyšel.

„Dělej, než nás jiní předejdou.“

„Uklidni se,“ řekl mi Čáp. „Takoví chytráci by se našli všude.“

Potom se kapitáni postavili do malého kroužku a losovali. Nám Jespák vylosoval stavbu kuchyně a kopání odpadové jámy. Ještě než jsme se rozešli po ostrově za prací, Admirál řekl:

„Během stavby budeme hrát novou hru. Jmenuje se zloděj v táboře. Na Vřesovém pahorku zapíchnu tuhle tyč s červenobílým signalizačním praporkem. Jednomu z vás jsem už svěřil úlohu zloděje. Zloděj má v nestřeženém okamžiku tyčku s praporkem vytrhnout ze země a dopravit ji z ostrova na pevninu. Když se mu to podaří a nikdo ho na útěku nechytí, bude to pro celý tábor nepříjemná porážka. Vřesový pahorek je přibližně uprostřed ostrova a skoro odevšad na něj vidíte. Dobře vlajku hlídejte!“

„Admirále,“ přihlásil se Chrostík, když vedoucí dokončil výklad prostých pravidel. „Kdo je ten zloděj?“

„To vám neřeknu. Hra by nebyla tak zajímavá, kdybyste věděli, koho máte hlídat.“

„Není to někdo z vikingů?“ vyzvídal Chrostík.

„Může to být kdokoliv z nás,“ řekl Admirál, „třeba i ty sám.“

„Já?“ divil se dětinsky Chrostík.

„Jestli jsem tě tím úkolem tajně pověřil.“ usmíval se Admirál.

„Mně jsi nic neříkal.“

„Tak to bude zlodějem někdo jiný.“

Myslíte, že Admirál svou jemnou ironií Chrostíka odradil od dalších naivních otázek? Kdepak! To neznáte Chrostíka!

„Můžeme si k tomu praporku stoupnout?“

Nejvíc jsem Admirála obdivoval, že mu nedošla trpělivost.

„Jak bys mohl pracovat, kdybys tam stál? Zloděj nemusí pospíchat, má čas až do večera. Stát u praporku tak dlouho by tě stejně nebavilo. Klidně běžte všichni po své práci – ale buďte stále ve střehu.“

„Chrostíku, ty máš asi hodně bohaté rodiče,“ povídám svému parťákovi. „Proč myslíš?“ diví se Chrostík.

„Protože ti mohli koupit tak dlouhé vedení.“

Já bych se na Chrostíkově místě asi trochu urazil, možná že bych se urazil hodně, ale Chrostík se rozesmál:

„Dobrej kameňák, Jonáši!“

Jeho povahu bych potřeboval!

Rozešli jsme se na různé strany podle toho, jaké kdo měl pracovní úkoly.

V prvních minutách snad nikdo nespustil oči z praporku, který visel nehybně na krátké žerdi ve vnitrozemí. Každý z nás si kladl otázku: Kdopak asi je ten záhadný zloděj? Podezíravě jsme měřili jeden druhého. Ale chlapík, kterého Admirál tajně vybral, dovedl své poslání mistrně skrývat, neprozradil se slovem ani vyplašeným pohledem. V blízkosti Vřesového pahorku se sice zpočátku potloukalo několik individuí, většinou menší kluci, vlajka však zůstávala stále na svém místě a zevlouny za čas omrzelo marné hlídkování.

Já se samozřejmě nejdřív taky v jednom kuse ohlížel po červenobílém praporku, až jsem si sám připadal jako směšný krutihlav, ale pak mě z toho začalo bolet za krkem. Později jsem se podíval na Vřesový pahorek jen občas, protože se stejně pořád nic nedělo. Tedy nedělo se nic s praporkem, zato se toho dělo až moc na našem pracovišti. Kapitán nás rozdělil na dvě party, sám s Čápem a Chrostíkem začal vyměřovat půdorys budoucí táborové kuchyně, nám s Krabem, Skokanem a Komárem vykolíkoval odpadovou jámu.

Trochu mě to otrávilo. Někdy se hrabu v zemi rád, ale musel bych kopat podzemní chodbu a ne prozaickou díru na kuchyňské odpadky, aby mě práce bavila. Víte, že to nakonec byla dobrá zábava? To krtčí rytí ani tak ne, spíš všechny ty řečičky, které se při hloubení odpadovky vedly.

Předákem naší party byl Komár a s tím klukem se vždycky dost užije. Jen otevře klapačku, už se chechtáte. Vážně, někdy má hrozně vtipné poznámky.

Hned na začátku nás Komár rozesmál novým výrazem, který začal uplatňovat ve všech možných a hlavně nemožných situacích. Když mu kapitán svěřil vedení kutací party, Komár řekl:

„Jespáku, ty jsi pěkné háďátko!“

Vy se možná nad tím háďátkem ani neusmějete, ale kdybyste slyšeli jeho pisklavý hlas, taky by vás to asi rozesmálo jako nás. Fakticky!

Pak jsme my čtyři začali odkopávat drny. Nějak jsem se při tom zakoukal k Vřesovému pahorku, jestli tam ještě je vlajka, a Komár mi povídá:

,Jonáši, vidím, že jsi háďátko ulejvavé!“

Úplně nás tím slovem zamořil. Během dopoledne se počet Komárových háďátek rozmnožil o mnoho nových druhů. Když Krab s hrstičkou malin omylem strčil do pusy i páchnoucí ploštici, už byl pro Komára háďátkem všežeroucím. Když se Skokan před svačinou pečlivě učesal namočeným hřebenem. Komár prohlásil: „Koukněte na háďátko parádivé!“

Prostě jsme spolu příjemně plkali, chechtali se a přitom nám kupodivu práce šla dost od ruky. Ostatně kopání odpadovky nebylo tak drsné, jak jsme se báli, kapitán nám vybral zkušeným okem místo, kde byla jen kyprá země a žádné kameny. Seskočíte-li za horkého letního dne do jámy, z které dýchá příjemný chlad a milá vůně čerstvé hlíny, popadnete lopatu docela s chutí.

Právě když jsem takhle po pás v zemi cvičil s krumpáčem, nebo – jestli chcete – krumpáč cvičil se mnou, ozval se odkudsi z vnitrozemí pokřik:

„Pozor – chyťte ho!!!“

Než se stačím vyškrábat nahoru, jsou všichni kluci fuč. Vidím je, jak si to metelí za Kajmanem. Kajman, kapitán Mrožů, pádí travnatou stezičkou k přístavu a v ruce svírá tyčku s červenobílým praporkem. Tak to je ten tajemný zloděj!

Měl chudák smůlu, než dorazil k molu, dopadli ho Delfíni, kteří mu při poplachu nadběhli podél pobřeží.

Trochu mě to mrzelo, ne snad fakt, že Kajmana čapli, ale že už je po hře a já si ani neškrtl. Admirál však odnesl praporek zpátky na Vřesový pahorek a řekl.

„Hra pokračuje. Teď převzal úlohu zloděje někdo jiný.“

Všichni zase pár minut ostře pozorovali tyč s praporkem, ale podobně jako dřív i tentokrát se brzy pozornost otupila, a tak se Žabákovi, jednomu z dospělých vikingů, podařilo praporek ukořistit ve chvíli, kdy se nikdo nedíval. Teprve když odrážel maňásek od břehu, všimli si ho Žraloci. Vzápětí se rozpoutala velkolepá honička. Všechny posádky naskákaly na palubu svých plavidel a rozjely se za prchajícím zlodějem, kterému vlál na přídi šikovně ukradený červenobílý praporek. Žabák měl dost značný náskok, ale ukázalo se, že pramice se šesti průměrnými pádlaři a kormidelníkem jsou na klidné jezerní hladině rychlejší než maňásek se zdatným mužem na palubě. Pronásledovatelé každým záběrem Žabáka dotahovali. Asi dvacet metrů před pevninským břehem se příď finišujícího Hrocha dostala na dosah k prchajícímu člunku. Krab odhodil pádlo, naklonil se přes vlnolam, chytil úzkou záď maňásku, nadzdvihl ji z vody a nepatrným pohybem vyklopil Žabáka do jezera. Hlučné šplouchnutí – a náš vítězoslavný jekot.

Ani druhý zloděj tedy neupláchl. Zdálo se, že snad vůbec není možné, aby někdo unesl vlajku z ostrova až na pevninu, a přece se to ještě před obědem podařilo. Byl to skoro kouzelnický kousek a provedl nám ho před nosem člověk, od kterého bych to nikdy nečekal.

Než se tohle všechno odehrálo, byla svačina. Při ní mě Admirál dohřál. A hned dvojnásobně. Nejdřív kvůli ešusu. Po snídani jsem si dal ešus ke svému stanu, to vím přesně, ale když jsem tam na signál „makrela!“ přiběhl, ešus byl pryč. Začal jsem zuřivě přehazovat svoje věci. Ešus nikde. Letím tedy za Admirálem a stěžuju si, že mi někdo ukradl ešus. Admirál na to: „Prosím tě, Jonáši, za prvé neříkej ešus, je to ohavné slovo. Za druhé – kdopak by bral tvoje odporně špinavé nádobíčko?“

Nic mi samozřejmě nedošlo a povídám:

„Před chvilkou byl u stanu a už tam není. Nemohl přece ulítnout, nemá křídla!“

„Mno,“ nato Admirál, „křídla nemá, to je pravda. Ale neslyšel jsi někdy slovo UFO?“

„Ufo?“ divím se. „Co to je?“

„Anglická zkratka,“ trpělivě mi vysvětluje Admirál. „Čte se anidentifajd flajing obdžekts. V překladu: neznámé létající předměty. Rozumíš tomu?“ „Aha, létající talíře a tak.“ Pořád ještě nechápu, proč sem plete Admirál létající talíře.

„U nás na táboře tyhle tajemné jevy taky někdy pozorujeme. Talíře to sice obyčejně nejsou, ale mohly by to být hliníkové šálky.“

Konečně mi svitlo. Předtím mi ovšem musel Chrostík říct:

„Jonáši, ty asi máš taky rodiče – milionáře!“

„Podívej se tamhle do kopřiv,“ radí mi Admirál, „někdy se tam takoví ufoni najdou.“

Prostě mi vyhodili ešus, vlastně šálek, do hrozně hustého pole kopřiv. Takhle vysokých! Které hnusně pálily. Vyhodili mi ho tam proto, že jsem si ho ráno zapomněl vymýt. Vlastně ani tak moc nezapomněl, spíš se mi nechtělo, vždyť byl jen od čaje.

To byl tedy první důvod, proč mě Admirál dopálil. Já si v těch zatracených kopřivách pěkně popálil chobot. Když se konečně přihrnu s nalezeným a umytým šálkem na svačinu, zjistím, že se dává kyška. Jestli nevíte, co to je, tak vám to prozradím. Zkažené mléko. Kyška mu říká Admirál. Debilní slovo. Pro debilní nápoj. Doma jsem to nikdy nepil. Obešel bych se bez kyselého mléka i na táboře, přestože mám po kopání odpadovky a házení lopatou hlad jako brontosaurus.

„Chci jenom chleba,“ zavrčím rozmrzele a schovám eš. šálek za záda.

„To zase ne, milánku,“ povídá Rak z denní služby. „ Buď to všechno, nebo nic.“

A vezme mi krajíc z ruky.

„Admirále,“ stěžuju si, „Delfíni mi nechtějí dát svačinu.“

„Jak to, odpíráte Jonášovi kyšku?“

„Nechtějí mi dát chleba.“

„Jonáš nechce mlíko,“ hlásí Rak.

„To snad není pravda,“ naoko se diví Admirál. „ Že by nechtěl tak zdravý, tak chutný nápoj? Tomu nevěřím, já přece Jonáše znám, ten kyšku miluje.“

„Já to nepiju,“ řeknu sveřepě.

„Asi ti není dobře od žaludku, vid?“ Admirál se zatvářil hrozně starostlivě. „Tak to radši nic nejez, aby ti nebylo ještě hůř.“

„Chci jen chleba!“ hlásím se o svoje právo. Jestli mi není dobře od žaludku, tak jedině z hladu.

Kluci kolem se zájmem naslouchají našemu praštěnému dialogu a někteří se veřejně pochechtávají. Vědí, že si ze mě Admirál utahuje.

„Tak popros službu,“ praví Admirál.

„Žádné výjimky,“ trvá na svém Rak. „Je to Admirálův rozkaz.“

„Já že někdy něco takového rozkázal?“ hraje Admirál pokryteckou komedii. „Asi máš pravdu. Ech – stáří, hlavička hodně zapomíná. To se tedy nedá nic dělat, proti Admirálovým rozkazům jsem bezmocný.“

Tropí si ze mne šašky. Kdybych měl víc hrdosti, obrátím se a půjdu pryč. Nebo kdyby se mi aspoň nepodlamovaly nohy hladem! Nechám si tedy nalít do šálku sběračku té odporné břečky a myslím si, že Admirála a Raka přelstím. Prostě krajíc sním a mléko vyleju.

Nevím, ale někdy mám pocit, že Admirál umí číst myšlenky. Aspoň v téhle chvíli moje myšlenky jasně přečetl. A postavil ke mně stráž, Kraba se Skokanem. Dva pověstné biřice.

„Nehněte se od Jonáše, dokud to nevypije. Kdyby náhodou neměl chuť, dostane kyšku k obědu. A kdyby neměl v poledne hlad, dostane ji k večeři!“

Zkrátka mě donutili. A ještě po mně chtěli, abych se přihlásil do KPK – „Klubu přátel kyšky“. Ta drzost! Že prý stačí říct po posledním doušku mňam a je to jako přihláška do téhle střelené společnosti. Prý mi pak budou dávat kyselého mléka dvojnásobné porce. To se rozumí, že jsem řekl fuj, sotva jsem spolkl poslední sousto. Víte, co se stalo? Vrhlo se na mě několik floutků a hodili mě do jezera. Za urážku jejich klubu!

Měl jsem na ně vztek, nejvíc ovšem na Admirála. Naštěstí pro něho mi nešel do večera na oči. Teprve před večerkou se ke mně přitočil a řekl: „Doufám, Jonáši, že se na nás pro tu kyšku nezlobíš. Byla to jen legrace. Ale chci ti k tomu říct jednu vážnou věc. Pamatuj, že skutečnému chlapovi nesmí nic vadit. U nás v oddílu nepotřebujeme ufrfňané slečinky, ale muže, kteří se ničeho neleknou. Vezmi si třeba právě tu kyšku a vyzkoušej na ní, jak umíš sám sobě poručit.“

Po svačině svolal kapitán celou naši posádku a společně jsme vyrazili na jezero. Nebyla to první velká plavba, Hroch nás pouze převezl z ostrova na pevninu. V hustém smrkovém lese jsme káceli suché stromy a vozili je na tábořiště. To byl náš stavební materiál. Nikdy bych neřekl, že spotřebujeme na kuchyň takovou spoustu kmenů. Nejdřív mě dřevorubecká práce dost bavila, ale když se naše pila zakousla do pátého smrku, napadlo mě, že by neškodil menší odpočinek. Při rubání desáté soušky jsem měl dojem, že mi v příští sekundě upadne pravá ruka. Jazyk se mi lepil žízní na patro, kolem nosu mi stékaly slané kapičky.

„Jespáku,“ povídám kapitánovi, „ nemáme toho už dost?“

„Čeho?“

„Těch stromů.“

„Kdepak,“ řekl kapitán, „tohle by nestačilo. Musíme jich ještě pár sundat.“

„Kolik?“

„Proč se ptáš?“

„Jen tak, zajímá mě to,“ uhýbal jsem.

„Asi tak padesát.“

Kapitán to řekl klidně, ale mně přejel po zádech mráz. Přestože bylo hrozné vedro.

„Chceš vystřídat?“ zeptal se mě Jespák.

„Ne-e,“ řekl jsem pokrytecky. Byl bych moc rád řekl ano, jenže lodnická hrdost mi nedovolila přiznat vlastní slabost. Kapitán do mne ovšem viděl.

„Pošli mi Chrostíka,“ řekl.

Ochotně jsem pustil pilu a uháněl za Chrostíkem. Chrostík mi předal svou sekyrku a povídá:

„Osekávej větve.“

Pravá dlaň mě od pily pekelně pálila, měl jsem na ní asi tři puchýře, a tak jsem vzal sekyrku do levé ruky. Hned při třetím rozmachu se mi podařil husarský kousek. Hádejte, jaký! Zasekl jsem si sekyrku do nohy. Vážně, pod koleno. Chtěl jsem utnout takovou mrňavou větvičku, ale jaksi jsem ji netrefil nebo co, čepel sklouzla po vlhkém kmeni a už jsem ji měl v noze.

Nejspíš jsem v prvním úleku křičel moc hlasitě, protože se ke mně seběhli kluci ze všech stran. A hned se do mě pustili:

„Co to vyvádíš?“ řekl Komár. „Já myslel, že máš pryč nejmíň celou nohu!“

Pravda, nebyla to smrtící rána, spíš větší škrábnutí, ale tekla mi krev a hnusně to pálilo. Hlavně jsem byl z nehody mírně vyšinutý.

Komár, náš lodní felčar, mi pak ránu vymyl kysličníkem a zavázal. Myslel jsem, že mě pošlou jako zraněného do tábora a uloží na postel, ale v tom jsem se přepočítal. Vnutili mi znovu sekyrku do ruky.

Honba za zlodějem pokračovala i za naší nepřítomnosti na ostrově. Při každém návratu na tábořiště jsme zjistili, že červenobílý praporek pořád nehnutě visí na Vřesovém pahorku. Zloděj si zkrátka nějak netroufal. Tak se aspoň zdálo. Jenže co se zdá, to je sen. Jak se později ukázalo, zloděj se vůbec nebál. Jenom číhal na vhodnou příležitost. Měl silnější nervy než všichni ostatní. Nechal praporek tak dlouho na pokoji, až se pozornost i těch největších vytrvalců silně otupila. A pak prostě praporek štípl. Udělal to tak mistrně, že si ho přitom nikdo nevšiml. To se konečně podařilo předtím i Žabákovi, a stejně mu to bylo platné starou belu. Protože jsme ho chytili, když s praporkem prchal. Ale ten nový zloděj se ukázal jako mistr všech zlodějů. Vážně, dokázal by nám snad uzmout pádlo z ruky, aniž bychom co pozorovali. Aspoň tak obratně sebral praporek uprostřed ostrova, kde se ustavičně hemžilo plno kluků. Praporek i s tyčkou. Stalo se to právě ve chvíli, kdy jsme vynášeli z Hrocha dovezené kmeny a větve a nosili je k rozestavěné kuchyni a tam řezali. Ještě z přístavu bylo vidět praporek, líně visel na žerdi. A teď je najednou fuč.

První si toho všiml Chrostík. Vlekl právě kolem Vřesového pahorku náruč větví a spustil poplach:

„Praporek! Kde je praporek???“

Všichni jsme okamžitě zaostřili zrak do středu ostrova. Fakticky, praporek záhadně zmizel. Přál bych vám vidět ten cvrkot, který nastal. Nejdřív jsme všichni pádili k přístavu, podívat se, jestli zloděj neprchá po vodě na pevninu. Ale jezerní hladina byla prázdná. Na písečném břehu leželo všech sedm maňásků. Hned nám došlo, že zloděj je dosud i s kořistí na ostrově. Ale kdo to je? Kdy se pokusí z ostrova uniknout? Dokud nestojí s praporkem v ruce na pevnině, nemá vyhráno!

Byly to nervy. Jeden hlídal druhého, zvlášť spadeno jsme měli na vikingy a starší kluky. Jen skutečný zloděj se drze procházel po ostrově a nikdo mu nevěnoval nejmenší pozornost.

Co bych vás dál napínal. Nic nebyly platné ani osobní prohlídky, praporek jako by se propadl někam na dno jezera. Teprve asi za hodinu se znovu objevil. Dopluli jsme právě pro poslední náklad soušek. Přistáváme u pevniny, skládáme pádla, skáčeme z paluby na písečné pobřeží, háček Chrostík ještě přivazuje Hrocha a když nahodí na pařez smyčku, volá na nás: „Počkejte, něco vám ukážu!“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ostrov přátelství.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.