Ediční rada edice Polozapomenuté války

doc. PhDr. Ivana Čornejová, CSc. (Ústav dějin UK a archiv UK)

prof. PhDr. Radek Fukala, Ph.D. (FF UJEP Ústí nad Labem)

doc. PhDr. Jan Halada, CSc. (FSV UK, Institut komunikačních studií a žurnalistiky)

PhDr. Petr Hofman (Vojenský historický archiv)

prof. PhDr. Martin Kovář, Ph.D. (FF UK, Ústav světových dějin na FF UK)

prof. PhDr. Robert Kvaček, CSc. (FF UK a Technická univerzita Liberec)

PhDr. Karel Richter, CSc. (Klub autorů literatury faktu)

prof. PhDr. Aleš Skřivan, CSc. (FF UK, Ústav světových dějin)

Tato kniha vznikla v rámci Programu rozvoje vědních oblastí na Univerzitě Karlově č. 12 „Historie v interdisciplinární perspektivě“, podprogram „Evropa a (versus) svět: Interkontinentální a vnitrokontinentální politické, ekonomické, sociální, kulturní a intelektuální transfery a jejich důsledky“.

Copyright © Josef Opatrný, 2016

Cover © Karel Kárász, 2016

Czech Edition © Nakladatelství Epocha s. r. o., 2016

ISBN (e-pub) 978-80-7557-298-1

ISBN (mobi) 978-80-7557-299-8

Lízince a Richardovi

MODLITBA ZA KUBU

Stíny Friedricha Steubena a markýze de Lafayetta - Ikony americké války za nezávislost - stojí nad spicí ženou (americká vláda), která drží dokument popisující historii španělských represálií na Kubě a ignoruje muže (Španělsko), který tluče bezbrannou ženu (Kuba), jež drží prapor s nápisem ,.svoboda. nebo smrt". V pozadí busta George Washlngtona a v popředí kniha popisující, jak byla vybojována americká svoboda.

Obsah

Místo úvodu

„VŽDY VĚRNÁ KUBA“

ANEXIONISMUS

JEŠTĚ JEDNOU REFORMY

První válka za nezávislost

PROVOLÁNÍ Z YARA

DOBROVOLNÍCI

GUÁIMARSKÁ REPUBLIKA

MAMBÍSOVÉ

PŘÍLIŠ DLOUHÁ VÁLKA

Druhá (maličká) válka za nezávislost

MÍR ZE ZANJÓNU A MALIČKÁ VÁLKA

APOŠTOL

Třetí válka za nezávislost

GRITO DE BAIRE

UKRADENÉ VÍTĚZSTVÍ?

ZÁVĚREM

BIBLIOGRAFICKÁ POZNÁMKA

PŘÍLOHY

CHRONOLOGIE

RESUMÉ

POZNÁMKY

Místo úvodu

Od druhého desetiletí 19. století dodneška představuje jeden z hlavních předmětů zájmu latinskoamerických historiků, publicistů, politiků a celé veřejnosti problematika tzv. válek za nezávislost. 1 Jsou celkem pochopitelně a oprávněně považovány za mimořádně důležité období dějin amerického kontinentu a celého atlantického světa. Kdysi největší evropská mocnost, jejíž námořní expanze na konci 15. a v první polovině 16. století změnila na tři století světovou mapu, přišla během necelých dvaceti let v krvavých válkách o téměř všechny své državy na západní polokouli. Konflikt probíhal v přímé návaznosti na napoleonské války v Evropě, jejichž hlavní protagonista Napoleon Bonaparte byl pro generály oddílů stoupenců nezávislosti Mexika, Argentiny či Venezuely často velkým vzorem.

Oni sami pak v řadě případů využívali při svých operacích služeb veteránů z evropských kampaní, profesionální vojáci ztratili po vídeňském kongresu v Evropě perspektivy a hledali uplatnění na druhém břehu Atlantského oceánu. S překvapením zde museli zjišťovat jisté rozdíly ve válčení, nejen ve velikosti jednotek, které v bitvách rozhodovaly o další existenci koloniálního systému. Zatímco u Wagramu, Slavkova, Borodina – o Lipsku vůbec nemluvě – bojovaly desítky a dokonce stovky tisíc mužů, v Americe to bylo o řád méně. V bitvě u Boyacá, jež určila budoucnost Kolumbie, nebylo na obou stranách dohromady ani deset tisíc mužů, ještě méně vojáků se účastnilo bitvy u Maipú, kde vítězný San Martín skoncoval se španělským panstvím v Chile. O osudu evropských držav v Americe však nerozhodovaly jenom armády, lišící se od evropských pouze velikostí. V některých fázích válek, jež trvaly od roku 1810 do začátku roku 1826, hrály důležitou roli nepravidelné jednotky. Jejich mužstvo bylo špatně vyzbrojené, bez výcviku, bez profesionálních důstojníků či uniforem, nechybělo mu ovšem odhodlání nasadit život za dosažení vytčeného cíle. Takové oddíly znal i Pyrenejský poloostrov z doby odporu proti Napoleonovi. Bojovaly zde v „malé válce“ – tzv. guerrille, jejich příslušníci tedy byli „guerillery“, oba pojmy pak přešly ve španělské podobě do dalších jazyků a používají se pro tento specifický způsob válčení dodnes. Už na počátku druhého desetiletí 19. století tak vedl v Mexiku po smrti Miguela Hidalga své guerillery proti Španělům José María Morelos, podle řady historiků zakladatel tradice latinskoamerické guerrilly, která zůstává pojmem i na počátku 21. století. Operace mexických, chilských či bolivijských guerrillerů se sice od klasického válčení lišily, nic to však neměnilo na konečném efektu, rozhodly o výsledku válek, v nichž stoupenci nezávislosti nakonec zvítězili.

Když tedy Španělé vyklidili v peruánském Callau na počátku ledna 1826 svoji poslední pevnost na kontinentě, zůstaly jim na západní hemisféře jen dva ostrovy. Kuba a Portoriko. Zejména historie prvního z nich přitahovala a přitahuje z různých důvodů už dvě století pozornost odborné i laické veřejnosti. Také na Kubě se přitom začaly ozývat už v průběhu první poloviny 19. století hlasy žádající nezávislost a v říjnu 1868 oznámil Carlos Manuel Céspedes začátek války za její dosažení i zde. K jeho původním dvaceti mužům se rychle přidávali další – jako jednotlivci i celé skupiny. Brzy jich měl Céspedes stovky a tisíce a mohl zaútočit i na druhé největší město na východě kolonie – Bayamo. Nejen zaútočit, ale také je dobýt, a poté zase rychle vyklidit. Stoupenci nezávislosti mohli totiž nejen obsadit velká města, ale ustavit také parlament, přijmout ústavu, zvolit prezidenta, vytvořit vládu a vyhlásit existenci tzv. Republiky ve zbrani. Jejich armáda měla generály i nižší důstojníky, operovala na třetině území kolonie a působila nepříteli těžké ztráty. Neměla však dost sil a prostředků k obraně území, na němž by mohly bez neustálé hrozby likvidace působit orgány státu vyhlášeného stoupenci nezávislosti ostrova. Neměla ani stálé sídlo svého štábu, její nejvyšší představitelé i velitelé jednotlivých oddílů nepřestávali kočovat východní částí ostrova, stejně jako vláda a prezident. Někdy nespali na jednom místě ani dvě noci po sobě, k jednáním se setkávali v lokalitách daleko od španělských posádek, kde hrozilo menší nebezpečí překvapení ze strany nějaké velké španělské kolony, k odpočinku volili stejná místa, na která se s jistým odstupem vraceli, v horách a džungli budovali provizorní lazarety a dílny na výrobu vojenského materiálu, zraněné a nemocné nechávali někdy na samotách či v domcích osad, kam nezabloudila noha koloniálního úředníka či vojáka celé měsíce. Pro tato odlehlá místa jmenovala povstalecká vláda dokonce své starosty a další administrativu.

Ani Španělé neměli totiž dost sil k permanentní kontrole celého území a vysílali ze svých základen ve velkých městech do venkovských oblastí infanteristy i kavaleristy v naději, že i díky místním stoupencům stávajícího pořádku skupiny guerrillerů najdou a zničí. Často se však kolony vracely do svých posádek bez jakéhokoli úspěchu a tento způsob válčení tak vyčerpával a demoralizoval obě strany. Po deseti letech proto začala za patové situace mírová jednání. Desetiletý konflikt jimi končil, aniž by stoupenci myšlenky svobodné Kuby dosáhli svého cíle. Část z nich odmítla i po přijetí dohody o nastolení míru vládou Republiky ve zbrani na španělské podmínky přistoupit, považovala ukončení operací za pouhé příměří a po nějaké době skutečně zahájila boj znovu. Vzhledem k minulým ztrátám a strádání civilistů v uplynulých letech však získala pro své rozhodnutí jen minimální podporu mezi obyvateli ostrova a po několika měsících svou akci, zvanou už současníky maličká válka (la Guerra Chiquita), ukončila.

Španělský koloniální režim však nedokázal v následujícím desetiletí své pozice na ostrově upevnit. Spíš je dále ztrácel, také proto, že hospodářství karibské kolonie Madridu ovlivňovali stále výrazněji Američané a stoupenci nezávislosti připravovali systematicky další osvobozeneckou válku. V únoru roku 1895 ji skutečně zahájili; stejným způsobem jako v roce 1868 – povstáním ve východní provincii Oriente. Tentokrát však pronikly jejich jednotky rychle také na západ, brzy operovaly po celém ostrově a nakonec Španělům zůstala jen kontrola velkých měst. Všemi venkovskými oblastmi nepřestávaly křižovat ozbrojené kolony Republiky ve zbrani, jejíž vláda, prezident a další orgány však opět postrádali pevná sídla. V době naprostého hospodářského rozvratu zasáhla do vývoje událostí intervenční armáda Spojených států a druhá válka za nezávislost na Kubě končila ne jednáním mezi reprezentací Republiky ve zbrani a španělskými emisary, ale pařížským mírem mezi Washingtonem a Madridem.

Podobu kubánské nezávislosti potom určovaly Spojené státy, jejichž politiku začala brzy kritizovat rostoucí část kubánské politické a intelektuální elity. Ta také začala záhy psát vlastní historii ostrova, včetně dějin boje za nezávislost. Objevily se termíny jako desetiletá válka či první válka za nezávislost, maličká válka i druhá válka za nezávislost (nazývaná také potřebnou válkou, la Guerra Necesaria). Kritici míru z roku 1878 hovořili o třicetileté válce, jejíž konec nazývali ukradeným vítězstvím. Všechny termíny pak používá kubánská historiografie dodnes a události posledních třiceti let 19. století zůstávají jedním z prvořadých předmětů zájmu kubánských historiků i veřejnosti. Zatímco si ovšem mohou kubánští čtenáři vybrat z desítek titulů podle svého názoru na toto období dějin ostrova, český čtenář rozumí pod pojmem třicetiletá válka zcela jiný konflikt, výrazy desetiletá či maličká válka pak asi nezná vůbec. Protože se ale kubánská politická elita vlastně nikdy nepřestala odvolávat na války za nezávislost a jejich faktický výsledek a Kuba nepochybně patřila a patří k zemím, jejichž význam překračuje hranice západní hemisféry, začali jsme před nějakou dobou v redakci Nakladatelství Epocha diskutovat o možnosti vydání publikace o válkách za nezávislost na Kubě v úspěšné řadě Polozapomenté války. Třebaže vlastně o klasické války nešlo a autor jejich dějin nemůže čtenářům nabídnout to, co hledají milovníci vojenské historie: počty vojáků na obou stranách (ani vojenští historikové dodnes nedošli ke shodě v počtu skutečných účastníků válek na Kubě), informace o uniformách, členění jednotek či výzbroji apod. Jakési stopy uniforem v podobě distinkcí lze najít jen u nejvyšších důstojníků vojska guerrillerů, prostí vojáci neměli často nejen uniformy, ale vůbec žádné oblečení, o botách nemluvě, oddíly byly skupinami poutanými k velitelům osobními vztahy či místem narození a výzbroj tvořily z velké části nástroje kubánských zemědělců, tedy hlavně mačety pro sklizeň třtiny, popřípadě ukořistěný materiál. Stejně nestandardní jsou údaje o průběhu bitev, výši ztrát, či dokonce výsledcích srážek. Guerrilla má skutečně jiná pravidla než klasické války evropských generálů posledních dvou století a jinak tedy musí vypadat i líčení událostí a osudů protagonistů.

Nápad proto vzbudil v redakci jisté otázky, jež – obávám se – v některých případech rukopis zcela nezodpověděl. Doufám nicméně, že se nakonec najdou čtenáři, kteří nebudou považovat hodiny strávené sledováním osudů Antonia Macea, „Angličánka“, Ignacia Agramonta či mladičké milé Rafaela Macea, provázející tohoto protagonistu konfliktu od jejích čtrnácti let celé desetiletí při pochodech džunglí i pobytu ve vězení, za ztrátu času. I „neklasická“ válka totiž nabízí zajímavé a následováníhodné příklady přátelství i hrdinství, musí také vést k zamyšlení nad smyslem počínání, jehož výsledkem jsou statisíce zmařených lidských životů, zpravidla životů civilistů, kteří se vojenských operací přímo neúčastní. V tom se od klasických válek nijak neliší a snad ji tedy vezmou na milost i čtenáři preferující jinak líčení konfliktů, kde nechybí údaje o tabulkových i skutečných počtech mužů od těch nejmenších jednotek až po celé armádní sbory a podrobné popisy bitev včetně rozsáhlých citátů z rozkazů či hlášení pro nadřízené složky.

V Praze 22. května 2016.

Josef Opatrný

„VŽDY VĚRNÁ KUBA“

Siempre fiel isla (vždy věrný ostrov), byla slova opakovaná v průběhu 19. století často kubánskou kreolskou ekonomickou elitou, požadující už před rokem 1800 na španělské koloniální správě a v samotné metropoli s rostoucím sebevědomím reformu politického i ekonomického systému na ostrově. Sebevědomí vycházelo z bohatství, které kreolům plynulo z dvou komodit, jimiž sice byla Kuba proslulá už dříve, ale právě v devadesátých letech 18. století se jedné z nich otevřely dosud netušené možnosti. Až do osmdesátých let představoval hlavní exportní produkt Kuby tabák. Jeho vynikající kvalita byla známa v celé Evropě, v kolonii existoval královský tabákový monopol, žádný z producentů nesměl prodávat nikomu jinému než příslušnému státnímu úřadu, a když britské invazní jednotky obsadily na konci sedmileté války Havanu, vydrancovaly nejdřív sklady, v nichž koruna shromáždila balíky tabáku před odvozem do Španělska.

Do Španělska se vozil z Kuby už od 16. století také třtinový cukr, jeho obchod však kontrolovalo ve světovém měřítku nejdřív Portugalsko a poté přišlo období anglických cukrových ostrovů, Jamajky a Barbadosu. V 18. století řádově narostl význam francouzských karibských kolonií, na prvním místě Saint Domingue. Produkce „cukřenky Evropy“ – cukr, přírodní barviva, káva a rum – představovala v této době celou třetinu francouzského zahraničního obchodu a pocházela přitom z velké části z práce otroků. Jejich vzpoura pak znamenala výraznou redukci pěstování třtiny a výroby cukru na Saint Domingue. Třtinové plantáže a cukrové mlýny byly symbolem otrockého postavení povstalců a už v prvních měsících lehla jejich většina popelem. Před dalšími producenty v regionu vyvstala nutnost výpadek v dodávkách cukru nahradit. Plantážníci na Kubě se chopili příležitosti, potřebovali však pracovní síly, moderní stroje a přístup na světový trh bez prostřednictví španělských obchodních domů. Ty obchodní operace nejen brzdily, neboť cukr, ale i další komodity, se musely nejdřív dovézt z Havany do Cádizu a teprve odtud mohly zamířit k odběratelům v Evropě, ale také inkasovaly velkou část zisku.

Pohled na Havanu z poloviny 19. století

Už v lednu roku 1792 tak předložil jeden z mluvčích kreolské plantážnické elity na Kubě této doby Francisco Arango y Parreño ve španělských kortesech dokument považovaný odborníky na dějiny Kuby za jedno z nejdůležitějších programových prohlášení, která byla na ostrově napsána. V  Rozpravě o zemědělství Havany a prostředcích jeho podpory analyzoval právník, plantážník a politik příčiny dosavadního zaostávání výroby cukru na ostrově a navrhoval řešení. „Nepochybně nejvýznamnější osobnost této doby, jako kreol, statkář, cukrovarník, ekonomický ideolog a politik“ 2 spatřoval budoucnost v liberalizaci obchodu – s otroky, stroji a cukrem a v následujících třiceti letech se snažil za svého působení v metropoli i v kolonii dosáhnout naplnění svého programu. Odmítal často opakovanou tezi, že bohatství Ameriky spočívá v drahých kovech, ale spatřoval ho v zemědělských produktech, dále potom v obchodu a řemeslech a viděl příčiny zaostávání Španělska v soutěži s evropskými konkurenty paradoxně právě ve spoléhání Madridu na zlaté a stříbrné doly a zanedbávání zemědělství, řemesel a obchodních aktivit. Protože plantážní ekonomika na Kubě závisela na otrocké pracovní síle, volal po odstranění regulace dovozu černých otroků z Afriky. Do Havany je měli vozit ve stále větším množství nejen španělští, ale také cizí obchodníci, kteří tak měli zajistit sekáče pro sklizeň cukrové třtiny. Ta ovšem neměla být zpracovávána ve starých typech mlýnů, které dovezli první kolonisté z Andalusie už v 16. století, ale v moderních cukrovarech.

Všude na okolních ostrovech nacházel Arrango y Parreño vyšší technologickou úroveň založenou na posledních vědeckých zjištěních, ale přes své kritické poznámky nežádal radikální převrat ve vztazích s Madridem. Jeho programem byly reformy, už proto, že se považoval za Španěla, jak výslovně prohlásil v jednom ze svých textů z roku 1808. „Jsme Španělé, ne z těch zvrácených skupin, z nichž tvoří ostatní národy mnohé ze svých obchodních faktorií, což je to, na co redukovaly a redukují svoje osady v Americe, ale zdravá část toho nejvznešenějšího Španělska. A ta ušlechtilá krev, která koluje našimi žilami, nezasluhuje v žádném případě menší ocenění, protože za cenu tolika životů, zkoušek a protivenství dokázala dobýt, zřídit a udržet tolik nových Španělsek, tolik bohatých království.“3 Za hrozbu pro budoucnost považoval kreolský plantážník ovšem tu vrstvu společnosti, po jejímž procentuálním posílení v populaci ostrova volal, když žádal volný dovoz tisíců afrických otroků. Ti se stejně jako svobodní mulati stávali – zejména po povstání na Saint Domingue – noční můrou bílé populace Kuby, jejíž část proto už v této době program Aranga y Parreña odmítala. Další kreolové pak zpochybňovali myšlenku španělské Kuby a požadovali nezávislost ostrova.

Ve dvacátých letech se stal jejich mluvčím bývalý profesor Semináře Svatého Karla (Seminario de San Carlos) Félix Varela, který musel pro své politické názory hledat útočiště ve Spojených státech. Ještě před ním však na Kubě uvažovalo o nezávislosti dalších několik představitelů kreolské elity. Už v roce 1809 tak informovaly koloniální úřady vládu v Madridu o konspiraci skupinky zednářů, stoupenců myšlenky svobodné Kuby Luise F. Basabe, Romána de la Luz, Manuela Ramíreze a Joaquína Infante. Tento původně ctihodný advokát jednoho z nejdůležitějších měst koloniální Kuby – Bayama – byl o připravovaném zatýkání včas informován a podařilo se mu utéci do Spojených států, odkud odešel do Venezuely. Tady uveřejnil v roce 1812 svůj návrh ústavy, již vypracoval pro budoucí nezávislý ostrovní stát. Také v tomto dokumentu je patrná obava vrstvy, již infante reprezentoval, tedy bílých kreolů, z černých otroků a barevných obyvatel ostrova vůbec. „Rodilí bílí Američané“4 měli mít v Infantově státě privilegované postavení ve všech čtyřech sférách moci (zákonodárné, výkonné, soudní a vojenské), přestože ústava jinak zaručovala stejnou právní ochranu všem obyvatelům ostrova včetně barevných. Nejblíže bílým zde Infante uváděl Indiány a mestice, na konci škály pak stáli Afrokubánci. Advokát nezapomínal ani na různé stupně míšení a zabýval se ve svém návrhu ústavy dokonce problémem, který v této době horlivě diskutovala nejen část kubánských kreolů, ale dokonce koloniální úřady. Úplného „zbělení“ obyvatel ostrova bylo možné dosáhnout plánovitým míšením mezi africkými matkami a bílými otci. V první generaci měl mulat polovinu africké krve, v druhé pak quaterón (čtvrták) pouze čtvrtinu, ve třetí quinteron (pěťák) jen dvanáct a půl procenta a v generaci čtvrté měl míšenec jen šest procent nekreolské krve a Infante ho považoval za bělocha.

Při úvahách o barevném složení obyvatel svobodné Kuby nemohl samozřejmě tvůrce návrhu opomenout problém otrokářství. Věnoval mu příznačně jedinou větu. Bude existovat „dokud ho bude potřebovat zemědělství“.5 V komentáři ke svému návrhu přitom počítal s dlouhodobou, či možná dokonce věčnou existencí institutu otroků afrického původu na Kubě. Ve shodě s dobovými teoriemi považoval Afričany za lépe disponované pro těžkou práci na plantážích v podmínkách tropického klimatu než bílé zemědělce, na druhé straně ovšem viděl v událostech na sousedním ostrově velké memento. Barevní obyvatelé Kuby nesměli dostat do rukou zbraně, což je automaticky vylučovalo ve službě v milici či armádě. Už v tomto návrhu první kubánské ústavy se tak Infante dotýká problémů, s nimiž pak zápasili téměř všichni stoupenci nezávislosti Kuby až hluboko do 19. století.

V roce 1823 vyšetřovala v Havaně policie aktivity další spiklenecké skupiny, která se už názvem Soles y Rayos (Bolívarovo slunce a paprsky) odvolávala k procesům probíhajícím na kontinentě. Opět ji tvořili zednáři z intelektuálního prostředí, vynikal mezi nimi tehdy dvacetiletý rodák ze Santiaga de Cuba José María Heredia. Studoval sice práva, ale jeho velký zájem představovala poezie. Současně s debatami o nezávislosti v zednářské lóži připravoval do tisku svou první sbírku, která však už nestačila na Kubě vyjít. Herediu, jehož rodina patřila ke koloniální smetánce a otec oddaně sloužil až do své smrti v roce 1820 španělské koruně, varovali přátelé před hrozícím zatčením, takže mladý básník unikl do Spojených států. Žil poté v různých zemích Latinské Ameriky, zejména v Mexiku, kde se účastnil politického života a napsal tu slavnou Hymnu vyhnancovu . Nemohl samozřejmě v této době tušit, že jej bude kubánská literární věda považovat i po dvou stech letech za jednoho z největších básníků ostrova, ale pozorně sledoval ze svého exilu španělskou politiku na Kubě.

Její podobu určoval v této době zájmem Madridu udržet si kontrolu ostrova i poté, co v lednu roku 1826 Španělé vyklidili svoji poslední pevnost na americkém kontinentě v peruánském Callau. Španělská koruna se nechtěla se ztrátou kolonií smířit a spatřovala v Kubě vhodnou základnu, z níž by mohla v budoucnu vést pokusy o obnovení koloniálního statusu Mexika či Velké Kolumbie, spojující na počátku dvacátých let celý sever subkontinentu do jednoho velkého celku. Tuto hrozbu si ovšem uvědomovala i politická elita Velké Kolumbie i Mexika, ale vývoj na Kubě sledovali z vlastních zájmů také vlády dalších států, na prvních místech celkem logicky Velké Británie a Spojených států, ale také Francie či Ruska. Tento zájem ze zahraničí posiloval paradoxně španělské pozice na ostrově, respektive obou ostrovech, které na západní hemisféře Španělsku zůstaly, tedy i na Portoriku. Kolumbie i Mexiko byly sice ochotny poskytnout podporu odpůrcům španělského kolonialismu na Kubě, rozhodně však tak nechtěly učinit v případě, že by se Kuba potom připojila ke konkurenčnímu státnímu celku. Stejně pak posuzovali eventuální změnu kontroly Kuby v Londýně a ve Washingtonu. Diplomaté Spojených států varovali v Londýně, ale také v Bogotě a Mexiku, že by Unie považovala získání Kuby těmi státy za nebezpečný destabilizační faktor v regionu a obdobně si počínali britští vyslanci v příslušných hlavních městech. Situace na Kubě byla tedy předmětem diplomatických zpráv i demarší, Španělsku však možná právě proto zůstával dostatek prostoru k provádění vlastní koloniální politiky.

Jediné, co bránilo vypracování podrobné koncepce a jejímu cílevědomému naplňování, byly proměny politické scény v Madridu. Sem se totiž vrátil po Napoleonově porážce Ferdinand VII. Z událostí ve Španělsku a vlastně v celém atlantickém prostoru v uplynulých padesáti letech vyvodil závěr, že všechny změny, pokusy reformovat systém či dospět k proměně revoluční cestou, měly pro společnost negativní důsledky. Jeho programem se tedy stal návrat do předrevoluční doby. Hned po opětovném převzetí trůnu zrušil liberální ústavu z roku 1812 a jeho administrativa začala s přísnou kontrolou všeho, co se dělo v koloniích. Panovníkova pozornost se zaměřovala především na kontinent, kde přivedla politika restrikcí pod prapory stoupenců nezávislosti tisíce bývalých neutrálů. Válka, která se tu opět rozhořela, byla vedena z obou stran stále tvrdšími prostředky. Zatímco oddíly koloniální armády vraždily nejen zajatce, ale také příslušníky jejich rodin, vedly zprávy o jejich počínání stoupence nezávislosti k pogromům na royalisty tam, kde se dostali k moci. Výsledkem tohoto jejich počínání byl útěk Španělů, ale také kreolských stoupenců koruny z ohrožených oblastí. Neodcházeli ovšem přímo do Španělska, stačilo odjet na Kubu, kde zatím k žádným nepokojům nedocházelo. Také proto, že se zde nemohl opakovat příklad některých regionů na kontinentě, kde bylo místních stoupenců nezávislosti příliš málo na to, aby mohli začít s rebelií. Tady jim přispěchali na pomoc vítězové nad královskými oddíly ze sousedství. Na Kubě bránila využití této praxe její ostrovní poloha. Válečné lodi španělské koruny mohly masivnímu příjezdu Bolívarovy armády lehce zabránit, protože měly ve vodách Karibského moře značnou převahu.

Na Kubě přitom hledali už na počátku století útočiště také uprchlíci ze Saint Domingue. Ne všichni utíkali na poslední chvíli před vzbouřenými otroky, kteří během války na ostrově vypálili stovky plantáží a cukrových mlýnů, kde v plamenech často končili i plantážníci a členové jejich rodin. V některých případech si stačila ekonomická elita přivézt dokonce otroky a začít na Kubě zase s pěstováním třtiny a výrobou cukru. Každý nový příchozí měl ovšem na Saint Domingue přátele, příbuzné či obchodní partnery, kteří měli smůlu a přišli, někdy drastickým způsobem, při otrockém povstání o život. Samozřejmě pak varovali nové sousedy před hrůzami, které by Kubu čekaly v případě nestability, jíž by mohli otroci využít a vyvolat povstání s fatálními konsekvencemi pro bílé obyvatele kolonie.

Vzpoura otroků ve francouzské kolonii a následky, které měla jak pro bílou populaci kolonie, tak pro její politickou a ekonomickou budoucnost, pak výrazně figurovala až do konce století v diskusích kreolské společnosti Kuby a byla obratně využívána španělskou propagandou.6 Padesát tisíc roajalistických uprchlíků z kontinentu a tisíce exulantů ze Saint Domingue představovalo v této době více než deset procent populace Kuby a posílilo rozhodné odpůrce myšlenky jakékoli akce, která by mohla destabilizovat situaci na ostrově, nemluvě o tom, že stoupenci monarchie vystupovali militantně proti každému, kdo se odvážil jen zapochybovat o politice Madridu na ostrově.

Zatímco pak hrál na kontinentě velkou roli v šíření povstání fakt, že ho podporovala část nižšího kléru, v Mexiku stáli dokonce přímo v čele povstalců dva duchovní s obrovskou autoritou mezi farníky, Miguel Hidalgo a José María Morelos, což mělo v zemi se silnou katolickou tradicí velký význam, na Kubě se klérus, až na výjimky španělského původu, který byl v přímém kontaktu s běžnou populací, vyslovoval jednoznačně pro monarchii na Pyrenejském poloostrově.

V druhé polovině druhého desetiletí 19. století pak registrovala kreolská ekonomická elita několik dekretů, jimiž koruna splnila některé z jejích starých požadavků. Činila tak ovšem i proto, aby zvýšila efektivitu koloniální ekonomiky v době, kdy příjmy do státní poklady v Madridu z Ameriky klesaly, protože jednotky San Martína a Bolívara šířily válku za nezávislost do dalších oblastí. San Martín překročil Andy a pronikl do Chile a Bolívar postupoval na severu z Venezuely do Kolumbie a pak dále do Ekvádoru. V roce 1817, kdy San Martín porazil v Chile protivníky v bitvě u Chacabuca, zrušili na Kubě královský monopol na obchod s tabákem. Ten sice už v této době nebyl nejdůležitějším produktem ostrova – předstihl ho jak cukr, tak káva –, stále však měl velký význam pro export kolonie. Právě dekretu z roku 1817 přisuzuje kubánská historiografie expanzi exportu tabáku na přelomu druhého a třetího desetiletí 19. století. Pokud Kuba exportovala v roce 1816 3400 arrob tabáku,7 tvořil vývoz v roce 1823 už 13 900 arrob tabáku nezpracovaného a dalších 21 000 liber tabáku sušeného. Dne 10. února 1818 Španělé legalizovali – tentokrát už definitivně – příjezd cizích lodí do kubánských přístavů. Podobné zákony sice vstoupily v platnost už dříve, vždy v dobách, kdy Španělsko ztratilo pro válečné operace v Atlantiku přístup ke svým americkým koloniím, po změně situace bývaly ovšem liberální předpisy zase odvolány. Obchod se zahraničím sice zatěžovala řada omezení, zejména různé poplatky, přes to však přinesl dekret z února 1818 ekonomické elitě kolonie velké výhody. O rok později zrušily úřady řadu předpisů, které bránily už od 16. století volné manipulaci s půdou, a nakonec otevřely těžbě lesy kolem Havany, blokované po celé století s ohledem na zájmy královské loděnice v Havanské zátoce. Pro kreolské výrobce cukru odstranil poslední z dekretů na čas velký problém s palivem pod kotli v cukrovarech. Úřady také podporovaly změny ve školství, do výuky byly zaváděny přírodní vědy, jichž se dalo prakticky využít v zemědělství i v průmyslu. Byla zřízena botanická zahrada a chemické laboratoře, opět úzce spojené s výrobou cukru.

Co kreolští plantážníci oceňovali zejména, byla politika metropole v otázce obchodu s otroky. Vzhledem k závislosti Španělska na Velké Británii musel sice Ferdinand VII. vydat v roce 1817 dekret, jímž se pyrenejská monarchie připojila k zákazu dovozu otroků z afrického kontinentu, ve skutečnosti však nedělaly úřady nic proto, aby uvedly zákon v platnost. Do kubánských přístavů nepřestávaly přijíždět lodi z afrického pobřeží, jejichž náklad tvořila budoucí pracovní síla na třtinových plantážích. Pokud tak dorazilo v posledních letech před vydáním dekretu na Kubu každým rokem něco přes třicet tisíc otroků, bylo to v první polovině dvacátých let asi o sedm tisíc více a později tento počet ještě stoupl. Tento stav kritizoval už v roce 1824 britský konzul v Havaně Richard R. Madden, který do Londýna napsal: „Zrušení obchodu s otroky je tu pouze nominální.“8

Veřejným tajemstvím byly úplatky obchodníků s otroky nejen pro úředníky v přístavech, ale také pro nejvyššího představitele španělské koruny v kolonii, generálního kapitána. V případě generála Miguela Tacóna vypovídal o této praxi zase před britským konzulem Domingo del Monte, hovořící o pevné taxe, již dostával Tacón za každého otroka dovezeného v době jeho úřadování do Havany. Díky této politice rostl ve dvacátých a třicátých letech výrazně počet obyvatel kolonie afrického původu. Růst registrovala zejména západní část ostrova, kde ležela většina třtinových plantáží. Pokud zde žilo podle censu z roku 1827 celkem 155 085 bílých a 242 579 barevných, činil v roce 1841tento poměr 244 023 bílých oproti 387 727 barevných. Z toho bylo 321 274 otroků – proti 197 411 v roce 1827.9

Velký růst počtu otroků odrážel rostoucí potřebu pracovních sil. Dvacátá léta nepřinesla jen proměny v zákonodárství kolonie, ale také významnou technologickou inovaci. Několik plantážníků zakoupilo pro své cukrovary parní stroje a brzy mohli informovat o jejich přínosu pro zvýšení produkce cukru ve svých podnicích. Mohli v nich instalovat těžší válce na drcení třtinových stvolů, z nichž získali více guarrapa – štávy, z níž krystalizoval cukr. Moderní stroje pak neznamenaly jenom více guarrapa, ale také možnost zpracovat třtinu z mnohem větší plochy a plantáže tak rostly do oblastí, kde se dříve třtina nepěstovala.

Překážku ovšem představovala až do roku 1837 doprava. Pro velké objemy nákladů chyběly ve vnitrozemí kolonie vhodné komunikace. Splavných řek teklo na ostrově málo a cesty byly při deštích pro těžké povozy nesjízdné. Jakmile se tak kubánští kreolští statkáři seznámili ve Spojených státech a v Británii – k oběma zemím je poutaly nejen obchodní, ale také přátelské a rodinné svazky – s výhodami železnice, začali uvažovat o stavbě trati i na Kubě. Zvažovali zejména trasu mezi Havanou a oblastí Güines, kde využití úrodné půdy k zakládání plantáží dosud bránily jen velké obtíže při dopravě cukru na pobřeží. José Antonio Saco, jeden z mluvčích kreolské společnosti, patřil sice původně ke stoupencům myšlenky stavby moderních štěrkových cest, po pobytu ve Spojených státech si ovšem uvědomil výhody železnice a ve svém Pamětním spisu o cestách na Kubě podtrhoval význam železnice pro dopravu ve světě i na Kubě.

Z Londýna pak podporoval myšlenku stavby železnice na Kubě Španěl Marcelino Calero Portocarrero. Vydával zde od roku 1829 ve svém rodném jazyce časopis Agricultura y Artes, v němž informoval o technických pokrocích v dílně světa, opakovaně psal o výhodách železnice a inspiroval diskusi o novém dopravním prostředku mezi havanskými čtenáři svého periodika. Připravil navíc pro Francisca Dionisia Vivese, generálního kapitána v Havaně obsáhlý soubor dokumentů o železnici v Británii. Ten je pak předal velmi vlivnému spolku kreolské společenské elity na ostrově, Ekonomické společnosti přátel vlasti, k prostudování a dalšímu využití. Už za necelé tři týdny (22. července 1830) vznikla na půdě Společnosti smíšená komise Společnosti, havanské městské rady a královského konzulátu, instituce, pod niž spadaly ekonomické otázky kolonie. Předsedal jí sám generální kapitán, který v úvodním projevu na prvním zasedání nového orgánu konstatoval: „Současné okolnosti zvyšují cenu železnice, protože v důsledku nižší ceny za výrobky, které jsou bohatstvím této země, vzhledem k nadbytku cizí produkce soupeřící na evropském trhu, musíme přemýšlet o každém prostředku, jenž může snížit cenu a zlepšit dopravu.“10

Komise pak připravovala stavbu několik let a nakonec ji skutečně prosadila. Ve Spojených státech najala odborníky i pracovní síly, v Británii nakoupila železniční materiál a v listopadu 1837 zbývalo jen rozhodnout, kdy projede tratí mezi Havanou a Bejúcalem – osadě ve vnitrozemí obklopené třtinovými plantážemi – slavnostně první vlak. Volba byla v tomto případě jednoduchá. Sedmiletá královna Isabela II. měla 19. listopadu svátek a Junta de Fomento – instituce, jíž správa železnice v kolonii připadala – tedy stanovila na tento den první jízdu vlaku na Kubě a ve španělském světě vůbec. Třebaže celou noc silně pršelo, shromáždily se na nádraží v Havaně i podél trati davy zvědavých lidí. V osm ráno se pak dal vlak skutečně do pohybu a Kuba se stala teprve sedmou zemí na světě, která vstoupila do éry železniční dopravy.

Z počátku nastaly nečekané technické problémy. Třebaže britští dodavatelé nepřestávali zdůrazňovat kvalitativní superioritu britského železničního materiálu, docházelo na trati i v depech k nehodám. Lokomotivy několikrát vykolejily, podle soudu současníků pro příliš vysokou rychlost, jíž vedli své stroje po kolejích strojvůdci z Británie, britský technický personál hlásil závady materiálu a úředníci Junty pro změnu hledali příčinu závad také v nešetrném přístupu britských techniků a strojvůdců k majetku instituce. Technicky nadaní a zvídaví španělští a kreolští pozorovatelé pak s překvapením zjišťovali evidentní nekompatibilnost některých dílů železničního zařízení nakoupených u různých britských firem. Už jedenáct dní po zahájení provozu mluvil hlavní inženýr trati Američan Alfred Cruger na zasedání Junty o vážných problémech britských strojů a strojvůdců a žádal zakoupení dvou lokomotiv v USA, jež by obsluhovaly americké posádky. Junta de Fomento nejenže vzala Crugerovu zprávu na vědomí, ale hned odsouhlasila cestu hlavního inženýra do USA. Dala mu potřebné peníze a vyzvala k hledání personálu, strojvůdců a hlavního mechanika. Už na jaře roku 1838 vyložili na molo v havanském přístavu stroje největších výrobců železničního materiálu v USA v této době, podniků Baldwin Locomotive Work a Rogers, Ketchum and Grosvenor.

Cruger hledal při své cestě také vhodnou osobu na funkci hlavního mechanika trati. Obrátil se hned na jednoho z předních amerických odborníků v oblasti parních strojů inženýra Ezru Kitchell Doda. Pětatřicetiletý rodák z Medhamu pracoval u Nowelty Iron Works a dlouho se nerozmýšlel. Odjel do Havany, kde až do roku 1873 nepracoval jen jako hlavní mechanik první železniční trati, ale jeho inovace parního stroje v cukrovarnictví z něho udělaly celebritu procesu modernizace kubánské ekonomiky. Byl také společně s Crugerem hlavním strůjcem přechodu z britské na americkou technologii na kubánských železnicích.11 Už v srpnu 1838 napsal obsáhlý elaborát, v němž podrobil britské lokomotivy na trati do Güines tvrdé kritice. Vypočítával technické nedostatky a dokonce konstrukční vady a Cruger připravil na základě jeho textu rozklad pro Juntu de Fomento. Závady bylo samozřejmě nutno odstranit, přičemž proces měl být dlouhý a nákladný. Za propočítanou sumu by se přitom daly pořídit ve Spojených státech čtyři úplně nové lokomotivy, k dodání prakticky okamžitě. Junta s Crugerovým návrhem souhlasila a zbývalo pouze rozhodnout, co si počít s oněmi britskými stroji. Zatímco si Junta korespondovala s dodavateli v Londýně, Dod odjel v říjnu 1838 za nákupem do USA. Bez velkých problémů zde uspěl a ještě před koncem roku už přístavní dělníci vykládali v havanském přístavu nové lokomotivy.

V té době byla už před podpisem dohoda mezi Juntou a Brity. Jejich lokomotivy měly být dopraveny zpět přes Atlantik a prodány v dražbě. Ukázalo se však, že ani doprava, ani prodej nebudou jednoduchou záležitostí. Trvalo celé měsíce, než se kapitán brigantiny Permey v srpnu 1839 uvolil dopravit těžký náklad na britské ostrovy. Tady pak neprojevil o stroje, které dvakrát překonaly Atlantik, nikdo velký zájem. Poslední našel kupce, jehož nabídka svědčila o velké šetrnosti, až po čtyřech letech.

To už na Kubě inspiroval ekonomický úspěch trati mezi Havanou a Güines skupinu velkých producentů cukru – figurovaly mezi nimi rodiny Aldama, Céspedes, Drake či Alonso – k ustavení společnosti pro koupi železnice, která tak přešla z rukou státu do rukou soukromých. Současně vznikaly společnosti pro stavbu dalších úseků železnice na Kubě. Ty už od počátku nenakupovaly v USA pouze pražce a drobnější vybavení trati, jako tomu bylo v případě železnice Havana–Güines, ale také kolejnice, lokomotivy a železniční vagony pro osobní i nákladní dopravu. Železnice se tak stala jedním z důležitých pojítek mezi španělskou Kubou a Spojenými státy.

Pokud mohla kreolská ekonomická a politická elita sledovat hospodářskou situaci na ostrově a rychlý postup technologických inovací především v dopravě a cukrovarech ve čtvrté a na začátku páté dekády 19. století s uspokojením, musela konstatovat na politické a sociální scéně spíše problémy. Začátek dvacátých let se přitom jevil i v této sféře velmi nadějně. Ve volbách do španělských kortesů byli po liberální Riegově revoluci zvoleni tři zástupci Kuby, všichni stoupenci reforem a liberalizace politického života ostrova. Návrat Ferdinanda VII. k moci absolutního vládce nad Španělskem v roce 1823 byl Felixi Varelovi a jeho kubánským druhům v zákonodárném sboru signálem k rychlému útěku z Madridu. V americkém exilu si pak mohli blahopřát k prozíravosti. Řada španělských liberálních poslanců, kteří včas Španělsko neopustili, totiž skončila stejně jako vůdce revoluce z roku 1820 Riego na popravišti.

Radikální změna v metropoli tak skoncovala s nadějemi mluvčích kreolské společnosti na Kubě v přijetí ústavy, která by obyvatelům Kuby zajistila účast na politickém životě země prostřednictvím volené samosprávy a omezila moc generálního kapitána jmenovaného španělskou korunou. Liberálové museli naopak přihlížet posilování jeho postavení. Generální kapitán nejdřív ustavil zvláštní vojenský výbor, jehož hlavním úkolem bylo sledování a pronásledování všech projevů infieldad (nevěrnosti) Španělsku, královským dekretem z 25. května 1825 mu pak byly uděleny zvláštní plné moci. V následujících dvanácti letech spočívala skutečně veškerá moc v kolonii v rukách generálních kapitánů. Do roku 1833, kdy zemřel Ferdinand VII. a Španělsko propadlo do krize vrcholící první karlistickou válkou, udržovali reprezentanti Madridu dobré vztahy s kreolskou ekonomickou elitou, poté však začal v paláci generálních kapitánů v Havaně převládat vliv Španělů, kteří přišli na Kubu nedávno. Usilovali o obsazení všech rozhodujících míst v kolonii, dosažení většinového podílu na jejím bohatství a celkem logicky spatřovali velkou překážku v naplnění druhé ze svých ambicí v příslušnících bohaté kreolské společnosti.

Od konce května 1834 se mohli opírat o nového generálního kapitána v Havaně – generála Miguela Tacóna. Tacón byl profesionální voják se zkušeností z válek proti stoupencům nezávislosti na americkém kontinentě. Po porážce královských oddílů se vrátil na Pyrenejský poloostrov, kde byl jmenován guvernérem v Malaze a pak v Seville. Z prohrané války v koloniích si odnesl nedůvěru ke kreolům, a když jej 7. března 1834 jmenovali díky jeho dobrým vztahům s tehdejší vládnoucí garniturou v Madridu generálním kapitánem v Havaně, museli pocítit představitelé kreolské inteligence jisté obavy. Od roku 1825 totiž nepřestávali žádat zrušení květnového dekretu a uznání práva kolonie na zastoupení ve španělském parlamentu, aby zde její zástupci mohli hájit zájmy svých voličů. Jedním z mladých reprezentantů této společenské vrstvy byl José Antonio Saco. Pocházel z východní části ostrova, kde se narodil v roce 1797 v rodině nijak zvlášť bohatého, ale o to vlivnějšího advokáta. Do Havany přišel jako sedmnáctiletý na studia na tehdy zřejmě nejlepším, rozhodně však nejprestižnějším vzdělávacím zařízení kolonie – Seminario de San Carlos. Patřil zde k nejlepším studentům, oblíbencům učitele filozofie Felixe Varely. Účast na jeho přednáškách o ústavě patřila ke společenským povinnostem havanské smetánky vítající s nadšením jeho jméno na kandidátce do parlamentních voleb. Poté, co Varela ve volbách uspěl a odjel jako poslanec za Havanu do Madridu, převzal třiadvacetiletý José Antonio Saco jeho předměty v Seminariu. Jevil ovšem také velký zájem o přírodní vědy a jeho veřejné přednášky v této oblasti nesměly zase chybět v programu havanské společenské elity. Zájem o přírodní vědy vedl Saca k odjezdu do Spojených států, kde ovšem nenavštěvoval ve Washingtonu jen přednášky z chemie a fyziky, ale pilně se seznamoval s fungováním demokratické společnosti a začal vydávat ve španělštině časopis věnovaný kultuře, zejména literatuře. Navštěvoval zde také svého učitele ze Seminario de San Carlos Félixe Varelu. Ten po svém útěku z Madridu do USA připravil několik čísel časopisu El Habanero, v němž podpořil myšlenku kubánské nezávislosti, potom však věnoval veškerou pozornost charitativní činnosti mezi irskými přistěhovalci.

Pro bývalé žáky, včetně Saca, zůstával ovšem stále milovaným učitelem, nespravedlivě pronásledovaným španělskou mocí, a kubánská historiografie ho považuje za předního představitele kreolské kulturní elity a za jednoho z prvních stoupenců nezávislosti Kuby. Přes Varelovu velkou prestiž mezi kubánskými kreoly měla však jeho argumentace ve prospěch nezávislosti jen minimální ohlas. Kritikové španělské koloniální politiky, zejména rozhodnutí Madridu zbavit definitivně zástupce kolonie práva zastupovat Kubu v madridských kortesech, důrazně varovali před bojem za nezávislost s odkazem na nebezpečí možného zneužití ozbrojeného konfliktu otroky. Odkazovali přitom na události na Haiti na přelomu století a uváděli čísla censů prozrazující růst podílu obyvatel afrického původu v populaci ostrova. Řada plantážníků si přitom nedovedla ekonomiku kolonie bez otrocké pracovní síly představit, a přestože mnoho z nich sdílelo obavu kritiků stávajících poměrů z velkého povstání otroků, byl jejich hospodářský zájem silnější. K radikální proměně názorů kreolské elity, ale také koloniálních i metropolních úřadů pak došlo po roce 1843.

ANEXIONISMUS

V druhé polovině roku 1843 se začaly šířit na Kubě i ve Španělsku pověsti o připravovaném povstání. Spiknutí se mělo účastnit 60 000 mužů afrického původu, otroků i svobodných, s podporou či dokonce z popudu Davida Thurnbulla, britského zmocněnce, který jednal v Havaně o naplnění starých španělských slibů. Od roku 1817 podepsali zástupci Madridu s Brity několik dohod o ukončení obchodu s otroky, ale až do začátku čtyřicátých let počet otroků dovážených na Kubu naopak rostl. Plány povstalců údajně počítaly s několika současnými vzpourami na plantážích v okolí Cárdenasu, z nichž by se povstání rozšířilo na celou oblast významného centra pěstování třtiny kolem Matanzasu a kulminovalo obsazením Havany. Na ostrově pak měla vzniknout černošská republika nebo království, kde by nebylo místa ani pro Španěly, ani pro kreoly.

Pověsti živila svědectví účastníků několika revolt v provincii Matanzas z jara a podzimu 1843. První propukla na plantáži Alcancia v noci na 28. března, kde se vzbouřilo 254 otroků. Jejich příkladu následovaly další stovky Afričanů v cukrovarech Trinidad, Luisa Nieves a  Aurora . Založeným ohňům padla za oběť nejen třtina na plantážích, ale také hospodářské budovy a sídla majitelů. Stejně si pak počínali otroci na kávové plantáži Moskva a dobytkářského statku Ranchuelo. Neklid mezi otroky hlásila i společnost budující poblíž Matanzasu železnici mezi tímto regionem a Havanou. Proti vzbouřencům zasáhly španělské vojenské oddíly a brzy zjednaly pořádek. Ne však nadlouho. Na podzim vypálili revoltující otroci plantáž Triumvirato , odkud následně zamířili k vesnici Santa Ana. Jejich postup zastavili zase vojáci a generální kapitán nařídil řádné vyšetření příčin i průběhu vzpour. Ustavil zvláštní komisi, v níž zasedali kromě úředníků z Matanzasu také majitelé některých cukrovarů. Další plantážníci pak prováděli vlastní šetření mezi svými otroky. Způsob vyšetřování pak dal události jméno – Conspiración de Escalera (Spiknutí žebříku). Při výsleších přivazovali vyšetřované k žebříkům a pak bičovali, pálili, řezali a sekali na kusy. Výpovědi zapisovali a komise z nich skládala obraz hrůzy, jíž kolonie unikla. Všichni bílí obyvatelé Kuby, jež by povstalci chytili, měli být pobiti, ženy ještě předtím znásilněny. Tisk, nejdříve v kolonii, pak ve Španělsku a nakonec také ve Spojených státech, Británii i Francii, přinášel zprávy z vyšetřování a pak z procesů. Novináři žádali už předem přísné tresty, někteří hledali viníky nejen přímo mezi zadrženými účastníky revolt, ale paradoxně mezi kritiky obchodu s otroky a otroctví vůbec. Měli to být oni, kdo povstání vlastně vyprovokovali.

Los Pozos

Někteří z takto označených pak rozumně nečekali na další vývoj událostí a Kubu rychle opustili. Mířili do Spojených států nebo do Francie, kde si mohli být jisti před pronásledováním. Do Paříže tak odjel i Domingo del Monte považovaný řadou historiků za jednoho z nejvzdělanějších kubánských kreolů první poloviny 19. století, organizátor kulturního života v Havaně. Rodák z venezuelského Maracaiba pocházel z rodiny přináležející k místní politické a ekonomické elitě. Jeho otec Leonardo del Monte y Medrano se do Maracaiba přiženil, když si vzal dceru jednoho z nejbohatších venezuelských plantážníků. Až do roku 1810 potom zastával důležité úřady v místní správě a pak jej koruna vyslala zase jako vysokého úředníka na Kubu. Rychle si zde pořídil plantáž se stovkou otroků a dům přiměřený jeho postavení v Havaně. Místu rodiny na společenském žebříčku odpovídala i výchova dětí, musely mít to nejlepší, co bylo na Kubě k dosažení. Domingo del Monte tak studoval na prestižním Seminario de San Carlos^12 filozofii, s největší pravděpodobností u proslulého Félixe Varely. Potom zde pokračoval ve studiu práv a v roce 1821 dosáhl titulu bakaláře civilního práva na Havanské univerzitě. Víc pozornosti než memorování paragrafů věnoval však v této době literatuře, intenzivně se zajímal také o politický život. Spolupracoval s několika časopisy, včetně periodika s příznačným titulem El Americano Libre (Svobodný Američan), kde publikoval své první texty, kromě jiného i vysoce pozitivní recenzi básnické sbírky José María Heredii. Označil ho za naději kubánské básnické tvorby a pozdější literární vědci dali tomuto soudu za pravdu. V roce 1827 složil na univerzitě v Havaně zkoušky nutné k provozování advokátské praxe a nastoupil do velké kanceláře známého právníka Nicoláse María Escóbeda. Dlouho v ní však nepracoval a vydal se na téměř tříletou cestu po Spojených státech a Evropě, kde si mohl ověřit kvalitu svých jazykových studií angličtiny, francouzštiny, italštiny a portugalštiny. Během pobytu v Madridu se sblížil s významnými osobnostmi kulturního a politického života monarchie. Texty Ramóna de Mesonero Romanose neoceňovali jen kritici, ale i široká čtenářská veřejnost, Salustiano Olózaga proslul později jako vychovatel budoucí královny Isabely II. a jeden z tvůrců ústavy z roku 1837 a Ángel Iznardi trávil jako mluvčí španělského liberalismu následující desetiletí střídavě ve vězení a na výsluní španělského politického života.

Po návratu na Kubu řídil del Monte literární časopis La Moda o Recreo Semanal del Bello Sexo. Jediný titul orientující se v této době na vzdělané kreolky neměl jen zábavnou, ale také výchovnou ambici. Kromě článků o módě přinášel kvalitní poezii, tiskl například s jistým rizikem verše José Maríi Heredii, nuceného opustit z politických důvodů ostrov, nepřestával vyzývat čtenářky k vlastní tvorbě a jejich texty pak uveřejňoval. Publikoval také verše mulata Juana Francisco Manzana, domácího otroka rodiny havanských statkářů a vzdělanců Azcáratů. Domingo Del Monte pak spoluorganizoval sbírku na básníkovo vykoupení z otroctví. Peněz se vybralo dost také díky tomu, že se organizátoři nepřestávali pohybovat mezi koloniální smetánkou, jejíž nejprogresivnější část se shromažďovala v Real Sociedad Económica de los amigos del país (Královské hospodářské společnosti). Domingo del Monte v ní zastával funkci sekretáře Komise pro literaturu a posléze vedl jako první redaktor časopis Revista Bimestre Cubana. Vycházel od roku 1831 s různými přestávkami déle než sto let a byl považován ve svých nejlepších obdobích za mimořádný nejen v kontextu kubánské, ale celé hispánské publicistiky. Přinášel původní tvorbu, recenze, literární studie, ale také informace a úvahy o politice, ty ovšem vhledem k cenzuře často prezentované nepřímo v textech věnovaných událostem nebo problémům v jiných zemích. Obsáhlá recenze knihy britského autora Roberta Walshe Notices of Brazil in 1828 and 1829 nebyla jen informací o otrokářství v Brazílii, ale také odsouzením obchodu s otroky v obecné rovině, tedy i na Kubě, kde se stala recenze prvním publikovaným textem k tomuto problému. Autor recenze – přítel Dominga del Monte José Antonio Saco – neuváděl v recenzi jen Walshovy kritické názory na otrokářství v Brazílii, ale také statistické údaje o otrokářské ekonomice dalších zemí, včetně Kuby. Vyzýval pak ke „zlomení ticha“ a diskusi o obchodu s otroky, „abychom čelili bouři hrozící naší oblasti, již už můžeme slyšet přicházet“.13 Domingo del Monte sdílel Sacovy názory na obchod s otroky a ve svém textu z roku 1836 považoval ilegální obchod navíc za důležitý faktor korupce podlamující veřejnou morálku.

V roce 1834 se oženil s patrně nejbohatší havanskou nevěstou, Rosou de Aldama, dcerou statkáře a producenta cukru, na jehož plantážích pracovaly tisíce otroků, nechal přestavět rodinný palác s neobyčejným vkusem do podoby nádherného sídla a učinil z něj centrum kulturního života kolonie. Udržoval úzké kontakty s britskými a americkými obchodníky v Havaně a v Matanzasu a byl celkem pochopitelně jedním z informátorů zmocněnce londýnské vlády Roberta Richarda Maddana, který připravoval na konci třicátých let zprávu o španělské politice vůči ilegálnímu obchodu s otroky. Samozřejmě ji odsoudil a stejně si počínal v článku „Stav bílého a barevného obyvatelstva na ostrově Kuba“14 psaném pro Revista bimestre cubana. Varoval před závislostí kolonie na otrocké práci, jíž považoval za velmi škodlivou z morálního hlediska. Fyzickou práci vykonávali na Kubě především otroci a mnozí kreolové ji tak ztotožňovali vůbec s prací otroků. Práce na venkově, ale také práce řemeslníků, měla tedy velmi malou společenskou prestiž a předsudkům v tomto směru propadali i nedávní emigranti, což zvyšovalo problémy na trhu pracovních sil.

Pro kritické vystupování vůči obchodu s otroky, bohatství a jeho kontakty s cizinci pohlíželi na Dominga del Monte s podezřením nejen koloniální úředníci, ale také Španělé žijící v kolonii, závidějící bohatému kreolovi a celé společenské vrstvě, již reprezentoval život v přepychu. Nepřátelé kreolské kulturní a ekonomické elity chtěli využít v roce 1843 příležitosti k útoku, ale Domingo del Monte stačil uniknout. Psal v pařížském bezpečí dopisy španělským úřadům a vyjádření pro tisk. Hájil se proti neodůvodněným nařčením a současně zdůrazňoval, že jednou z hlavních příčin kritické situace na ostrově byl ilegální obchod s otroky. Po několika měsících si pak jistě se zadostiučiněním mohl číst ve španělském i mezinárodním tisku články, jejichž tón zněl výrazně jinak než na konci roku 1843.15 Novináři odkazovali na vyšetřovací metody a začali existenci rozsáhlého spiknutí zpochybňovat, stejné pochybnosti potom vyslovovali i historikové. Třebaže ani dnes nechybí hlasy hovořící o Escaleře jako o prokázaném faktu, většina odborníků na kubánskou historii 19. století ji považuje spíše za konstrukt a produkt iracionálního uvažování koloniální společnosti.16

Del Montův osud vyhnance a pak exulanta nesdílelo víc než tři tisíce osob, které na Kubě stanuly v roce 1843 pro účast na Escaleře před soudy, třetinu sice zprostili soudci viny, tisíc obžalovaných však dostalo dlouhé tresty na svobodě, stovky byly deportovány, padlo také 78 rozsudků smrti. Popraveno tak bylo 39 otroků, 38 svobodných mulatů a černochů a jeden kreol. Mezi popravenými byl i muž, s nímž údajně počítali vzbouřenci pro funkci krále černošského státu, mulat známý pod uměleckým jménem Plácido. Nemanželskému synovi španělské tanečnice a černošského lazebníka poskytli příbuzní slušný vstup do života. Díky jejich podpoře se vyučil typografem a pak propadl při práci v tiskárně četbě. Záhy se pokusil o vlastní tvorbu a brzy uspěl. Jeho verše sice neměly velkou literární hodnotu, vhodně volený obsah a obratnost při skládání zvukomalebných rýmů však učinily z Plácida patrně nejznámějšího a nejoblíbenějšího básníka ostrova počátku čtyřicátých let. Opěvoval kubánské ženy a dívky, jež ve svých veršovánkách přirovnával k nádherným květům kávovníku a dalších rostlin subtropů. Plácidovy verše se nedočkaly jen opakovaných vydání, mladí příslušníci kreolské elity je nadšeně deklamovali svým milým a byli jimi příslušně odměňováni. V roce 1844 však přinesla sláva jistě nejznámějšímu mulatovi na ostrově místo v čele listiny osnovatelů spiknutí a nakonec i rozsudek smrti. Nedočkal se tedy racionálnějšího pohledu na události roku 1843, tím méně pozdějších diskusí o existenci či neexistenci Escalery.

Ani ti, kdož myšlenku rozsáhlého spiknutí kategoricky odmítají, ovšem nepochybují o vlivu mýtu na historickou realitu Kuby nejen druhé poloviny čtyřicátých let. Prvním plodem nové situace se stal nový zákon o zastavení ilegálního obchodu s otroky, který byl na rozdíl od starších zákonných ustanovení dodržován. Výsledkem byl razantní úbytek počtu otroků dovezených na ostrov už v roce 1844 doprovázený diskusí o možnostech náhrady ztracené pracovní síly. Diskusi živily také pověsti děsící majitele plantáží. Španělská vláda měla podle nich připravovat pod britským tlakem zákon o úplném zrušení otroctví. Část diskutujících se vrátila k úvahám nahradit otroky svobodnými nájemci. Optimálním řešením se jevilo rozdělení plantáží na malé jednotky, kde by třtinu sklízeli přistěhovalci z Kanárských ostrovů. Nájem by platili sklizenou třtinou, zpracovávanou pak v cukrovaru majitele pozemků, kde by pracovali po dobu sklizně placení profesionálové. Další návrhy tak radikální nebyly. Africké otroky měli podle nich nahradit na plantážích formálně svobodní dělníci z Číny fakticky v postavení otroků. Tzv. smluvní dělníci by podepsali v Kantonu nebo jiném čínském přístavu šestiletý kontrakt. Přepravní společnost by je dovezla na Kubu, kde by přepravu odpracovali na třtinové plantáži. Po stanovenou dobu by nedostávali mzdu, jen oblečení a stravu, aniž by mohli přirozeně plantáž opustit. Teprve po vyrovnání dluhu by se mohli rozhodnout. Pracovat dalších šest let za stejných podmínek, aby mohli být dopraveni zpět do Číny, nebo hledat vlastní způsob návratu. Variantu tohoto řešení představovalo najímání indiánských dělníků na Yucatánu.

Už v roce 1847 tak přijela do Havany první loď s čínskými dělníky. Během necelých dvaceti let na Kubu dovezli celkem přes sto třicet tisíc Číňanů. Pracovali na plantážích za podmínek, které budily v Číně stále větší odpor veřejnosti. Nakonec byla ustavena zvláštní vyšetřovací komise. Výsledky její práce ovlivnily rozhodující měrou císařský dekret, zakazující kategoricky činnost španělských náborových kanceláří na území celé Číny. Ještě dřív než čínská úřední místa reagoval na informace o životě yucatánských Indiánů na třtinových plantážích na Kubě mexický prezident Benito Juárez. Další najímání yucatecos nejen zakázal, ale státní pokladna všechny indiánské smluvní dělníky ve španělské kolonii vykoupila a dopravila zpět na Yucatán.

Dalším významným důsledkem Escalery bylo oživení anexionismu, hnutí požadujícího připojení Kuby ke Spojeným státům. Zrodilo se sice už na počátku 19. století, a přestože ho na Kubě podporovalo několik významných obchodníků a podnikatelů, nehrálo ani v kolonii, ani v USA v té době žádnou roli. Ve čtyřicátých letech se situace podstatně změnila. Anexionimus se sice ani tehdy nezměnil v masové hnutí, hlásilo se však k němu nejen víc výrazných osobností, ale zejména jedinců ochotných naplnění programu anexionismu aktivně napomáhat, buďto finančně, nebo osobní účastí v boji proti španělskému kolonialismu. Zároveň však došlo mezi anexionisty ke štěpení. Část anexionistů, zejména velkých plantážníků, spatřovala v připojení ke Spojeným státům, kde ekonomika jihu závisela na bavlně sbírané černými otroky, garanci zachování otroctví. Další skupina ovšem toužila po anexi z opačného důvodu. Odpůrci otrokářství na Kubě viděli příklad v průmyslovém severu Unie a spatřovali v anexi možnost přechodu kubánské ekonomiky na nový způsob výroby, založený na „zavedení inteligence, strojů a kapitálu“. 17

Zatímco představitelé první skupiny žili zčásti na americkém jihu – hlavně pak ovšem na svých kubánských statcích či v havanských palácích –, obdivovali členové druhé skupiny americkou demokracii ze svého skromného exilu v New Yorku, Filadelfii či Washingtonu. „Otrokářský“ anexionismu reprezentovali členové Club de Havana, jejž založil na jaře roku 1848 spolu s několika dalšími mladými kreoly Manuel Rodriguez Mana. Santiažský rodák patřil ve třicátých letech mezi stoupence liberálního guvernéra města, jehož odvolání z funkce mělo stát u počátku Rodriguezova kritického postoje vůči španělskému kolonialismu. Z dalších členů klubu vynikali Domingo Goicurría požadující v minulých letech opakovaně vypracování a realizaci migrační politiky, která by přivedla na ostrov bílé kolonisty a skoncovala s dosavadní převahou barevného obyvatelstva v populaci Kuby, či Miguel Aldama a jeho zeť José Luis Alonso, majitelé moderních cukrovarů a obrovských plantáží. Členové klubu měli evidentně od počátku jisté pochybnosti o možnostech naplnění programu anexe vlastními silami a hledali cestu, jak pro realizaci plánu získat Narcisa Lópeze.

Bývalý španělský generál náleží ke kontroverzním osobnostem kubánských dějin. Narodil se dva roky před koncem 18. století ve Venezuele, kde pak sloužil ve španělských jednotkách bojujících ve druhém desetiletí 19. století proti stoupencům nezávislosti. Po porážce royalistů odešel na Pyrenejský poloostrov a získal pověst dobrého vojáka během první karlistické války (1833–1840). Věhlas schopného důstojníka mu pomohl nejdřív k hodnosti generála a v roce 1839 ke guvernérskému úřadu ve Valencii. Tam však působil jen několik měsíců, než jej odveleli na Kubu, kde zastával postupně několik úřadů, mezi jinými v roce 1843 úřad guvernéra Trinidadu. Na Kubě se také dobře oženil – s dcerou bohatého a vlivného kreolského plantážníka. Bez velkého úspěchu začal s podnikáním v důlním průmyslu, příjmy z dolu na železnou rudu nesplnily jeho očekávání a neúspěch – spolu s vlivem manželky a jejích příbuzných – ho přiměl k úvahám o Kubě bez španělské nadvlády. Už v roce 1843 hledal údajně vhodné osobnosti pro svůj plán boje za nezávislost Kuby tak obezřetně, že se o tom nezachovalo žádné důvěryhodné svědectví. Teprve v roce 1846 dospěly přípravy podle Lópezova životopisce Herminia Portell Vilá tak daleko, že bylo možné mluvit o skutečném programu, a o rok později už měl mít López v Matanzasu „skvěle organizovaný revoluční kroužek“.18

V následujících měsících však přípravy k boji nijak nepokročily. Občasné schůzky členů Lópezovy skupiny s odpůrci španělského režimu, kteří začali vydávat v newyorském exilu noviny La Verdad, a hledání dalších kontaktů na Kubě měly jediný výsledek, Španělé přišli spiklencům v Trinidadu na stopu. Věděli totiž dobře o aktivitách a názorech newyorské skupiny kolem novin. Zprávy o činnosti kreolského exilu dodávali do Havany a Madridu španělští konzulové v USA se sítí spolupracovníků mezi emigranty z ostrova, další zdroj informací představovaly stránky samotné tiskoviny. Tu nemuseli do Havany posílat konzulové, činili tak sami vydavatelé. Pašovali noviny svým příznivcům v kolonii, ale španělské orgány zásilky často objevily a zabavily. V hlášení celnic v Havaně či Matanzasu figurovaly záznamy odpovídající zprávě policejního důstojníka z přístavu Gibara z července 1842: „Dnes odpoledne dorazila z New Yorku brigantina Vandalia. Když jsem prohlížel zboží dovezené kapitánem, našel jsem několik balíků newyorských novin, mezi nimi čtyři zakázané naší vládou s titulem La Verdad…“19 Na konci července přinesly exilové noviny zprávy o zatýkání v Trinidadu a Cienfuegos. Pod titulkem „Poslední zprávy z Kuby“ informovaly o zatčení José Maríi Sáncheze Iznagy y Villegase, zatímco hlava spiknutí zatčení unikla a mířila podle novináře do Spojených států. Podle stejného čísla novin pak v Santiagu propuklo otrocké povstání.

Pokud se však zpráva o otrockém povstání ukázala později jako mystifikace, informace o zatýkání v Trinidadu a Lópezově útěku došla záhy potvrzení. Ještě 24. června přitom mohl López doufat ve zdar své akce. Na osobní schůzce jej členové Havanského klubu informovali o svých kontaktech ve Spojených státech, kde jim slíbil podporu generál Worth, ale pak přišlo varování od přátel, bývalých kolegů z koloniální administrativy. Otec Sáncheze Iznagy, člena Lópezovy skupiny, oznámil na policii synův podíl na zločinném spiknutí. Pomýlený mladík se podle něj stal obětí vlastní nezkušenosti a manipulativního jednání špatných rádců. Policie reagovala téměř stejně rychle jako López. Zatímco policisté zatýkali nešťastného Sáncheze Iznagu, López prchal do bezpečí. Mířil do Matanzasu, kde mohl zase spoléhat na bývalé spolupracovníky i rodinné kontakty a ti ho nezklamali. Přátelé mu pomohli najít mezi desítkami lodí s americkou vlajkou v přístavu vhodné plavidlo a López pronásledovatelům definitivně unikl.

Koloniální úřady zatím zahájily vyšetřování, jež trvalo několik měsíců. Všechna podezření se potvrdila a soudní rozsudky překvapily mírností. Sáncheze Iznagu odsoudili k šestileté deportaci, López v podstatě žádný trest nedostal, nepočítáme-li doživotní zákaz vstupu do Španělska a jeho kolonií. Rozsudky vyvolaly rozdílné reakce. Kreolská společnost je přijala s nadšením a kvitovala lidský přístup soudu, stoupenci tradičních koloniálních pořádků protestovali a dosáhli obnovení vyšetřování i procesu. Nové rozsudky je už plně uspokojily. V případě Lópeze vynesl soudce rozsudek smrti, Sáncheze Iznagu odsoudil k šestiletému vězení a následnému vypovězení z Kuby.

Rozprášení Lópezovy skupiny však neznamenalo definitivní konec plánů anexionistů. Spíš naopak. Havanský klub dál sondoval možnosti podpory ve Spojených státech, kde pak López začal s vlastními aktivitami. Z počátku utrpěly naděje anexionistů – zejména Havanského klubu – velkou ránu. Genarála Wortha, s nímž udržoval Havanský klub úzké kontakty a doufal v jeho politickou i vojenskou pomoc, převeleli z New Orleansu do Texasu, kde Worth 20. května 1849 nečekaně zemřel. Pak přišel ještě větší úder, tentokrát pro Lópeze. Ten začal hned po příjezdu do Spojených států s přípravami invaze. Prvním krokem byl propočet nákladů, při němž generál dospěl k sumě 80 000 pesos. Sbírkou však získal jen čtvrtinu sumy a Havanský klub mu přislíbil zbytek pod jednou podmínkou, invazní oddíl musí mít alespoň 1500 mužů. López to přislíbil a za svůj slib dostal prozatím polovinu slíbené částky. I tak měl dost peněz, aby mohl najmout parník pro cestu ke kubánským břehům. Zároveň začal s náborem dobrovolníků, sliboval plat obvyklý v americké armádě, slušný jednorázový příspěvek a půdu na Kubě, příspěvek a půdu ovšem až po dosažení vítězství.

V červnu 1849 se na ostrově Isla Redonda poblíž New Orleansu shromáždilo přes osm set zájemců o dobrodružný podnik – většinou sice občanů USA, ale také přistěhovalců z Evropy a několik kubánských kreolů –, velet jim měl přirozeně López a za zástupce si vybral plukovníka Whita se zkušenostmi z mexicko-americké války. Přípravy k invazi popisovaly detailně americké noviny, hlavně listy vydávané v New Orleans, a španělský vyslanec ve Washingtonu opakovaně protestoval proti tomu, že z území Unie se chystá pirátský útok na území přátelské země. Administrativa prezidenta Zachary Taylora neměla zájem na konfliktu se Španělskem a Taylor vydal 11. srpna zvláštní prohlášení. Odsoudil přípravy vojenské akce proti cizímu státu na americkém území a oznámil zabavení parníku u Isla Redonda. López tak přišel o možnost provést plánovanou akci.

To, co se zdálo zpočátku katastrofou, však mělo i kladný efekt. Zmařený invazní pokus ukázal, že López myslí své plány vážně a k myšlence anexionismu a Lópezovi osobně se hlásili další kubánští exulanti. Do Spojených států dorazil k Lópezově radosti i José María Sánchez Iznaga, využil benevolence úřadů, které mu umožnily opustit na několik dní vězení, a uprchl z ostrova. Současně s ním dorazili do USA dva významní představitelé kreolské kulturní elity, spisovatel Cirilo Villaverde a básník Miguel Teurbe Tolón, oba schopní agitátoři. Pomáhali Lópezovi v boji proti nepřátelské kampani, jež přišla z nečekané strany. Španělské snahy čelit propagandě anexionistů nečekaně podpořil jeden z nejvlivnějších kreolů druhé čtvrtiny 19. století a velký kritik španělské politiky na ostrově José Antonio Saco. O španělské vládě na ostrově si sice nedělal žádné iluze, obával se však dvou možných konsekvencí: anexionistické invaze a následné války. Buď ji využijí otroci k dlouho očekávanému povstání, nebo anexionisté zvítězí a přičlení Kubu k USA. V obojím případě zanikne kreolská kultura, již nepředstavoval jen Saco, ale i celá řada stoupenců anexe. Zatímco v prvním případě přijde konec této kultury velmi rychle s fyzickou likvidací jejích nositelů, v druhém případě nebude agonie doprovázena krveprolitím, bude však dlouhá a konec stejně jistý. 20

Ani Sacovy myšlenky nezviklaly přesvědčené anexionisty, kteří shromažďovali ve Spojených státech peníze na zbraně a připravovali náborové akce pro získání dobrovolníků. Nevěřili Sacovi, ale Lópezovi, jenž dělal vše proto, aby naplnil jejich očekávání. V bývalém generálovi z mexicko-americké války a od roku 1848 guvernérovi státu Mississippi Johnu Quitmanovi našel plnohodnotnou náhradu za zemřelého Wortha. Quitman s Lópezem opakovaně jednal a plán anexe plně podporoval. Upozorňoval však přitom na vnitropolitickou situaci ve Spojených státech. Po připojení dvou pětin území Mexika vyvstal velký problém se začleněním tohoto teritoria do Unie, zejména s ohledem na napětí mezi severními svobodnými a jižními otrokářskými státy USA. Quitman proto doporučoval Lópezovi „texaskou cestu“, tedy dosáhnout nezávislosti vlastními silami a pak požádat o přijetí do Unie. Pokud by došlo k nějakému problému při realizaci plánu, anexionistům by se jistě dostalo pomoci ze strany USA a on sám by byl ochoten přivést na Kubu pomocné oddíly. Co však nemohl (nebo nechtěl) poskytnout, byly finanční prostředky.

López tedy uspořádal další sbírku a prosil bohaté sympatizanty o dary a půjčky. Tisk z něj ovšem udělal celebritu a se získáváním potřebných financí mu stále pomáhal. I tak musel López podniknout finanční operaci s nejistým výsledkem, jež spočívala v prodeji poukázek, jejichž nominální hodnota měla být držiteli vyplacena po dosažení vítězství na ostrově. Poučen zkušeností se zadržením parníku u Isla Redonda určil místem srazu pro účastníky expedice malý ostrůvek u Yucatánu, pak už jen zbývalo sledovat stav pokladny. V dubnu roku 1850 měl López dost peněz na pronájem parníku Creole a dvou menších plavidel, s nimiž vyrazil na konci měsíce ke břehům Kuby. Bývalý španělský generál původně počítal s vyloděním v Matanzasu, prvním místě svého působení na Kubě. Znal velmi dobře místní vojenská zařízení, přístav i pobřeží v jeho blízkosti. Navíc tu měl řadu známých, ale nakonec změnil rozhodnutí. Krátce před vyplutím dostal zprávu o podstatné změně početních stavů matanzaské posádky, posily navíc měly zdokonalit opevnění města a výprava proto zamířila ke Cárdenasu. I přístav městečka s nějakými třemi tisíci obyvateli měl ale garnizonu, byť samozřejmě podstatně menší než důležitý Matanzas. López nepočítal s velkým odporem, jeho šest set padesát mužů mělo obránce rychle přemoci a posíleno o místní stoupence anexionismu následně vyrazit vlakem k Matanzasu. Všechna jeho obranná zařízení byla orientována na útok z moře a po razantním útoku bylo tedy možné očekávat kapitulaci jejich posádek. Během čtyřiadvaceti hodin tak měl být v rukou invazních jednotek nejen Cárdenas, ale i Matanzas. Zvláštní diverzní oddíl měl posléze přerušit železniční trať mezi Havanou a Matanzasem, čím znemožní příchod španělských posil. Na druhé straně však měly do města přicházet stoupenci anexe, povzbuzení zprávami o Lópezově rychlém úspěchu.

Ještě 18. května 1850 v deset hodin večer, kdy Creole dorazil do zálivu před Cáredenasem, nic nenasvědčovalo nadcházejícím komplikacím. Když se oddíly vylodily, postupovaly k určeným cílům: nádraží a kasárnám na hlavním náměstí. Nádraží obsadily bez problémů, vojáci v kasárnách ovšem odmítli výzvu ke kapitulaci a bránili své pozice jak v budově kasáren, tak ve vedlejší radnici. Teprve oheň donutil obránce ke složení zbraní, ale boj v ulicích podlomil morálku vítězů. Neutrpěli sice skoro žádné ztráty, nečekalo je však ani nadšené uvítání od obyvatel města, kteří rozhodně nejevili touhu posílit invazní jednotky. V jejich řadách se navíc začala šířit znepokojivá zpráva o tom, že na Cárdenas postupují z Matanzasu silné oddíly pravidelné španělské armády.

Za těchto okolností se López rozhodl město vyklidit, ne ovšem proto, aby se vrátil do USA, ale aby plul k západní části Kuby, kde předpokládal nalézt větší podporu pro věc anexionismu. Na moři pak přednesl svůj plán na poradě důstojníků, vesměs Američanů. Těm ovšem zkušenost s lhostejným postojem obyvatel Cárdenasu vůči invazním oddílům stačila a Lópezův plán odmítli. Za několik dní zakotvil Creole v New Orleansu, kde přivítal dav lidí na přístavním molu příslušníky Lópezova oddílu jako hrdiny a místní tisk začal okamžitě rozebírat příčiny neúspěchu. Nacházel je vesměs v netypickém chování obyvatel městečka vůči anexionismu. V jiných částech ostrova, tvrdili novináři, vzbudila zpráva o výsadku invazního oddílu nejen velký zájem, ale i naděje. To byl pak podle publicistů příslib pro Lópezovy plány do budoucna. Nikdo totiž nepochyboval, že generál vyrazí v dohledné době k ostrovu znovu. López, jehož popularita neúspěšnou expedicí dále vzrostla, další akci skutečně připravoval. Tentokrát počítal hned s několika invazními oddíly. Měly provést výsadky ve stejnou dobu na různých místech, aby boje vzplály současně na západním i jižním pobřeží, což mělo jednak ztížit Španělům obranu, jednak zvýšit atraktivitu anexionismu pro populaci celého ostrova. López se dokonce obrátil na španělské vojáky na Kubě zvláštním provoláním, jež poslal do kolonie ve stovkách exemplářů. Vyzýval v něm bývalé druhy ve zbrani, aby se připojili k boji za svobodu. Napsal také řadu dopisů, po jejich adresátech nežádal nic než neutralitu ve chvílích invaze jeho oddílů na ostrov. Někteří adresáti jistě kompromitující materiály sami zničili, jiní je předali nadřízeným či policii. Tím odstartovali vyšetřování s překvapivým soudním závěrem. Podle poštovních razítek z Matanzasu policie odhalila, že jednu ze zásilek letáků dopravili při svém návratu na ostrov bratři Guiterasovi. Pašeráci zakázané zásilky stanuli před soudem, odkud však odcházeli se symbolickým trestem. Měli zaplatit soudní výlohy a po celý rok byli pod policejním dozorem.

López ovšem nebyl jediný, kdo v týdnech po návratu Creole pilně pracoval. Španělští konzulové v New Yorku, New Orelansu i na Floridě žádali po svých informátorech mezi kubánskou emigrací a exilem nové zprávy a skutečně je dostávali. Nakonec končily na stole vyslance španělské koruny ve Washingtonu a ten připravoval své rozklady jak pro ministerstvo v Madridu, tak pro State Departament ve Washingtonu. V Madridu si pak zval ministr zahraničí amerického vyslance, aby důrazně tlumočil protest své vlády proti nečinnosti amerických úřadů ve věci aktivit protišpanělských podvratných živlů, které bez jakýchkoli překážek pokračovaly v přípravách „pirátských akcí“ proti Kubě na území Unie. Stejné protesty pak vznášel ve Washingtonu Calderón de la Barca ve svých slyšeních u Daniela Webstera. Nepřestával se odvolávat nejen na „mínění civilizovaného světa“, čímž velký dojem na svého partnera neudělal, ale také na americký zákon o neutralitě, kde z něho cítil větší nejistotu. Na vyslancovy apely nakonec reagoval i prezident Fillmore. Učinil tak ve svém prohlášení 25. dubna 1851. Podle jeho slov existovalo odůvodněné podezření, že na americkém území provádějí cizinci činnost zaměřenou proti státu, „s nímž je tato země v míru“, a připravují proti němu invazi. S výslovným odvoláním na zákon o neutralitě pak pohrozil: „Všechny osoby, které by se samy spojily s takovým podnikem nebo expedicí a porušily naše zákony a národní závazky, by se tím vystavily těžkým trestům.“21

V době, kdy Lópezovy přípravy na další expedici vrcholily (v červnu a v červenci roku 1851), zastínily Lópezovy aktivity v USA aktuální události na ostrově. Dne 4. července 1851 totiž Joaquín Agüero vyhlásil v těžko přístupných horách Sierra de Palenque v Camagüey nezávislost Kuby. Agüero nepatřil ke stoupencům anexionismu, odmítal však nejen způsob španělské správy ostrova, ale vzhledem ke svému postavení bohatého statkáře také poněkud překvapivě i otrokářství. Prokázal, že myslí kritiku otrokářství vážně tím, že daroval svým otrokům svobodu. Z vlastních zdrojů financoval také provoz školy v Guáimaru, čímž potvrdil pověst podezřelého individua. Úřady mu proto věnovaly velkou pozornost a sledovaly každý jeho čin a krok. Nakonec jej tak donutily, aby přešel od kritiky k činům a začal s přípravou povstání. Agenti v jeho okolí však pracovali skutečně dobře a přípravy včas odhalili. Španělé pak udeřili dřív, než mohlo povstání propuknout, ne však tak nečekaně, aby se jim podařilo Agüera zadržet. Unikl se skupinkou nejbližších spolupracovníků do hor, odkud udržoval kontakt se svými stoupenci v podhorské oblasti. Španělé mu však nehodlali poskytnout žádný prostor pro aktivity v regionu a krátce poté, co vystoupil se svým prohlášením a pokusil se překvapit blížící se vojenský oddíl nenadálým přepadem, jej dokázali po krátkém boji zajmout. Spolu se svými společníky stanul před soudem ve stejnou dobu, kdy López vedl v srpnu 1851 ke kubánským břehům další výpravu. Obžalovaní byli odsouzeni k trestu smrti zastřelením, stejně jako další skupinka spiklenců, popravených v polovině srpna v Trinidadu. Vojenské úřady oznámily úspěch v Trinidadu i v Sierra de Palenque ve zvláštním rozkaze, v němž zároveň varovaly před „pirátským útokem“. Konstatovaly nicméně, že vítězové od Trinidadu i Sierra de Palenque jsou připraveni odrazit „bídnou bandu bez země, domova a vlajky“, 22 a španělští vojáci mohli svoji připravenost brzy prokázat činy.

Dne 12. srpna dospěl parník Pampero k břehům Kuby a členové invazní skupiny začali u Bahía Honda nastupovat do člunů. Skupina čítala něco kolem čtyř set padesáti mužů rozdělených do devíti oddílů. Pouze jeden tvořili kubánští kreolové. Většina účastníků podniku měla americké pasy a zkušenost z války. Bojovali v nedávném konfliktu mezi Mexikem a Spojenými státy a po demobilizaci je k Lópezovi přivedla buď touha po dalším dobrodružství, nebo příslib stravy a žoldu ve výši 7 dolarů měsíčně. Navíc slibovaly náborové letáky čtyřtisícový bonus v dolarech a pozemky na Kubě, obojí ovšem až po dosažení vítězství. Mezi Lópezovými muži nechyběla ani dvacítka nedávných imigrantů z Evropy, Maďaři a Němci prošli většinou vojenským výcvikem a na palubu Pampera je přilákal patrně také příslib ekonomického zaopatření, zároveň možná zájem bojovat proti utlačovatelskému režimu na Kubě, šlo totiž většinou o účastníky revoluce z roku 1848. Nejvyšší funkci z nich získal major Schlesinger, který na Kubu dorazil jako Lópezův pobočník. Majorovo jméno se bude po sto letech často objevovat v americkém tisku. Jeden z jeho potomků bude patřit k nejbližším Kennedyho poradcům a následně se stane historikem jeho prezidentské éry.

Zatímco parník zdvihl kotvy a zamířil k břehům Floridy pro další stoupence anexe, generál dělil svůj oddíl na dvě části. Jedna zůstane na místě vylodění. Plukovník William Crittenden, absolvent americké vojenské akademie, účastník mexicko-americké války a poté úředník celnice v New Orleansu, jehož kontakty zde podstatně přispěly k bezproblémovému nakládání vojenského materiálu do podpalubí Pampera, bude hlídat bedny se zbraněmi a municí. López je přivezl pro místní stoupence anexionismu, kteří se měli podle jeho představ hrnout k místu vylodění. Generál pak zamířil k nedaleké osadě Los Pozos, obsadil ji a chtěl vytvořit předmostí, z něhož měli anexionisté pronikat dále do vnitrozemí. S realizací první části plánu nenastaly žádné potíže, také proto, že López nenašel v osadě jediného španělského vojáka nebo milicionáře. Pak však přišlo rozčarování, žádný z obyvatel osady se nevydal ke Crittendenovi, aby si opatřil zbraň pro boj se Španěly. Za těchto okolností López rozhodl, že nebude v rozšiřování předmostí pokračovat, dokud nepřipluje Pampero s posilami.

Dříve než posily z USA dorazila ovšem k Los Pozos silná španělská jednotka, jejíž velitel – generál Enna – zavelel k útoku na osadu přímo z chodu. Obránci však nepřipravený útok odrazili a López se obrátil ke svým bývalým druhům, španělským vojákům výzvou. Měli by se připojit k boji proti tyranii, jenž vedou anexionisté. Když ovšem vojáci tuto výzvu oslyšeli, stejně jako obyvatelé vesnice další Lópezův apel, bylo o výsledku střetnutí 17. srpna rozhodnuto.23 Tím spíše, že tentokrát Enna zahájil útok až po důkladné dělostřelecké přípravě. López pak vydal rozkaz k ústupu, ale Španělé se s obsazením jeho vyklizených pozic v osadě nespokojili. Ustupující anexionisty pronásledovali a nakonec posledních 130 Lópezových mužů obklíčili a zajali. Generál mezi nimi nebyl, stejně jako několik dalších unikl z obklíčení, ale neutíkal dlouho. Pronásledovatele totiž ochotně vedlo několik místních usedlíků. Znali dobře terén a dovedli odhadnout, kde mohou hledat uprchlíci úkryty.

Španělé nakonec pochytali všechny a mezi posledními samotného Lópeze. Vojáky vedl po jeho stopách jeden z venkovanů, J. A. Castañeda, jemuž se dostalo za podíl na polapení vlastizrádce odměny od samotné koruny. Královským dekretem z 31. ledna 1852 byl jmenován kapitánem jezdeckého oddílu milice, jeho dva synové dostali dostatek prostředků, aby se mohli vzdělat na patřičné úrovni, a podobně byla zaopatřena i Castañedova dcera, do věku osmnácti let jí byly hrazeny náklady pobytu na proslulém vzdělávacím zařízení Colegio de Obispo. Kromě toho úřady přidělily Castañedovi dvanáct bývalých otroků se zvláštním statusem emancipados – byli sice osobně svobodní, museli však pracovat na přikázaném místě. V daném případě na dvou cabaleriích půdy, jež dostal Castañeda k vlastnímu užívání od bohatého statkáře Joaquína Gómeze. Castañeda obdržel také rytířský kříž Řádu Isabely Katolické. Jedno z nejvyšších španělských vyznamenání zřídil v době latinskoamerických válek za nezávislost Ferdinand VII. k ocenění mimořádných služeb ve prospěch španělské koruny. Necelé dva roky po vydání dekretu, 12. prosince 1854, neznámý útočník ale Castañedu zastřelil. Vrah nebyl nikdy vypátrán a podle obecného mínění byl jeho čin pomstou za Castañedův podíl na polapení Lópeze.

Zatímco část Ennových mužů pronásledovala uprchlíky, kteří unikli z obklíčení u Los Pozos, hlavní oddíl postupoval k místu vylodění. Tam bez nejmenších problémů zajal Crittendena i s jeho strážní jednotkou a pak odvedl všechny zajatce do Havany. Plukovník byl na rozkaz generálního kapitána bez soudu zastřelen u zdi havanské pevnosti a ostatní Lópezovi muži, včetně samotného generála, stanuli před zvláštním soudem. Byli vesměs odsouzeni k trestu smrti zastřelením, s výjimkou generála, jehož vyvedli z vězení 1. září 1851, aby ho veřejně garrotovali. Odsouzenec musel v tom případě usednout na židli u paty krátkého sloupu, kat mu omotal provaz kolem hrdla a uškrtil ho. Část Lópezových podřízených také popravili, úřady však popravy brzy zastavily v evidentní snaze nezhoršovat vztahy s Washingtonem. Těm, kdož přežili srážky se španělskou armádou u Los Pozos a na místě vylodění i popravy v prvních dnech po vynesení rozsudku, změnily úřady trest smrti na léta nucených prací ve Španělsku. Ani tady ovšem nezůstali odsouzenci dlouho, trest jim byl zkrácen a asi sto šedesát účastníků Lópezova podniku se mohlo vrátit do Spojených států.

Poprava Kubánců

Tam vzbudily zprávy o výsledku Lópezovy výpravy a zejména osudu některých jejich účastníků velkou pozornost, především v New Orleansu, kde žilo mnoho známých a přátel Lópezových mužů. Rozzuřený dav zde zaútočil na španělský konzulát, jehož šéf, konzul Juan Laborde, projevil značnou předvídavost. Jakmile dostal zprávu o popravách v Havaně, nejenže uzavřel konzulát, ale pro jistotu opustil město. Vrátil se teprve poté, co ve městě zavládl znovu klid. Mohl pak počítat škody – ve vydrancovaných místnostech zůstala jen rozervaná španělská zástava a rozbitý rám s poničeným portrétem královny. Zuřící dav přitom nezůstal u útoku na konzulát, zničil vybavení redakce španělských novin La unión a systematicky vytloukl obchody, kavárny a dílny španělských majitelů. Konzul pak napsal zprávu pro Madrid a španělského vyslance ve Washingtonu. Calderón de la Barca zahrnul údaje Labordovy zprávy do své nóty americkému ministerstvu zahraničních věcí. Protestoval v ní proti ničení majetku své vlády, stejně jako proti ničení majetku španělských občanů, požadoval náhradu a satisfakci, ale zároveň připojil resumé zprávy generálního kapitána o Lópezově podniku a kategoricky žádal, aby americké úřady podobným akcím v budoucnu zabránily. Ty ostatně projevily už na začátku září jistou míru racionality. Když se v New Orleansu ozvaly hlasy, pro něž bylo ničení španělského majetku na území USA málo, a žádaly proto vyslání kárné expedice na Kubu, varovaly místní autority před podobným počinem a upozorňovaly na americké válečné lodi v přístavu, jež by určitě trestné výpravě zabránily ve vyplutí. O významu, jejž úřady ve Washingtonu přikládaly situaci na Kubě, americkém jihu a ve španělsko-americkém vztahu na počátku září, svědčí reakce prezidenta Fillmora. Přerušil dovolenou a vrátil se do Washingtonu, aby mohl okamžitě čelit všem eventualitám. K celé aféře se pak vrátil v prosinci ve svém poselství o stavu Unie. Označil v něm vydrancování španělského konzulátu za politováníhodné a navrhl, aby Spojené státy vyplatily požadovanou náhradu. Jeho návrh pak předznamenal postup místních úřadů v New Orleansu při řešení požadavků poškozených španělských soukromníků.24

Lópezovou smrtí utrpěl anexionismus těžkou, nikoli však smrtelnou ránu. Jeho stoupenci ale začali ještě více spoléhat při uskutečňování svého programu na pomoc ze Spojených států, přestože úřední místa ve Washingtonu nepřestávala odkazovat na přátelské vztahy mezi Spojenými státy a Španělskem a varovat před uplatněním zákona o neutralitě. Ve Španělsku pak vyprchalo uspokojení vládnoucí po zmaření posledního Lópezova pokusu a jeho popravě. Už v listopadu vyšetřovaly koloniální orgány na základě anonymního udání anexionistické spiknutí v Las Mangas, aniž by ovšem vyšetřování existenci takového spiknutí potvrdilo. Navzdory tomu posiloval Madrid své posádky na Kubě oddíly z poloostrova a navíc přišel s plánem vytvořit z loajálních obyvatel Kuby dobrovolnické jednotky, jejichž úkolem měla být obrana ostrova před každým pokusem změnit zde stávající řád. Oddíly voluntarios (dobrovolníků) byly nakonec skutečně ustaveny. Vstupovali do nich především nedávní přistěhovalci ze Španělska s apriorní nedůvěrou vůči kreolům. Rychle se z nich stala opora nejkonzervativnějšího proudu koloniální politiky, vystupovali ostře proti jejímu liberálnímu křídlu, v některých momentech se fakticky zmocnili kontroly nad Havanou a terorizovali kreolskou populaci do té míry, že v posledních třech desetiletích 19. století přispěli podstatnou měrou k prohlubování rozporů mezi kubánskými kreoly a koloniální administrativou.

Španěly pak zneklidňoval svými projevy John Quitman. Udržoval písemný i osobní kontakt s kubánským exilem ve Spojených státech, občas přišel i na jeho veřejné akce, jakou byla demonstrace proti uvěznění amerického obchodníka Johna S. Trashera v Havaně.

Quitmanovy anexionistické aktivity ovšem zastínil v roce 1854 podnik tří amerických vyslanců u evropských vlád. Všichni tři pocházeli z jihu, respektive reprezentovali zájmy jeho politické a ekonomické elity a hájili tedy politiku územní expanze. Schůzku, z níž vzešel dokument známý jako Manifest z Ostende, inicioval americký vyslanec v Madridu a velký stoupenec myšlenky připojení Kuby k USA Pierre Soulé. Po svém jmenování strávil necelé dva měsíce v New Orleansu, kde se téměř denně setkával s kubánskými exulanty a místními stoupenci anexe. Návrat do New Yorku pak poznamenala cílená provokace. Nezvolil vlak či přímé námořní spojení New Orleans – New York, ale vybral si parník se zastávkou v Havaně. Newyorští stoupenci anexe mu předem připravili velkolepé přivítání, jímž vrcholil pochodňový průvod ulicemi města. Soulé přislíbil z balkónu hotelu nejen práci ve prospěch Ameriky, ale rovněž slíbil tyranům Starého světa sdělit čistou pravdu. Zástup pod balkonem odpověděl provoláváním slávy Kubě a pak se v klidu rozešel. O akci psaly následující den největší newyorské a další americké listy, zmiňující přirozeně anexionismus a jeho cíle. V Madridu pak nový vyslanec zmiňoval Kubu při každé příležitosti i přes viditelnou nevůli oficiálních partnerů. Naznačoval zájem washingtonské vlády na koupi ostrova, stěžoval si na překážky kladené koloniální administrativou americkým obchodníkům.

Se žalostným nedostatkem taktu nepřestával připomínat aféru lodi Black Warrior, která v únoru 1854 na celé měsíce zkalila vztahy mezi Madridem a Washingtonem. Přístavní orgány v Havaně tehdy zadržely americké plavidlo, jehož kapitána žalovaly z porušení předpisů. Sice jej následně i s lodí propustily, ovšem až poté, co zabavily náklad. Po ostrých diplomatických nótách v Madridu usoudili, že celá záležitost nestojí za zhoršení vztahů mezi USA a Španělskem a kapitánovi jeho nárok proplatili. Škodolibí američtí novináři psali o vítězství, španělský tisk pak o ponížení a Soulé svými poznámkami nepřestával aféru připomínat. Na druhé straně i nadále kolovaly pověsti o jeho pokusech zasahovat do španělské vnitřní politiky, konzervativci jej dokonce vinili z účasti na státním převratu, jímž se dostala v létě roku 1854 k moci koalice progresistů a levých liberálů generála Leopolda O´Donnella. Jejímu ministrovi zahraničí posléze Soulé tlumočil oficiální nabídku své vlády: Spojené státy mají zájem získat Kubu a nabízejí za ni 130 milionů dolarů. Jednalo se o téměř desetkrát tolik, kolik vyplatily v roce 1848 Mexiku za obrovské území na sever od Rio Grande del Norte včetně Kalifornie, a necelý dvacetinásobek částky, již dostalo Rusko v roce 1867 za Aljašku. Kategorická a naprosto jasná odpověď však zněla: Ne, a nikdy. Americká úřední místa hodnotila podle ní celou Soulého činnost v Madridu, ale ministr zahraničí Marcy dal vyslanci ještě příležitost. Měl se sejít s Jamesem Buchananem a Johnem Youngem Masonem – vyslanci zastupujícími zájmy USA ve dvou nejdůležitějších západoevropských zemích, Británii a Francii – a společně se poradit, jak postupovat v případě Kuby dále. Trojice domluvila schůzku na 9. října 1854 do belgického Ostende a pak přesunula svá jednání do Cách. Dokument, jejž zde podepsali, vyvolal zemětřesení na politické scéně ve Španělsku i ve Spojených státech, registrovali ho však také ve Francii a v Británii. Vyslanci přisuzovali v jeho úvodu Kubě zásadní význam pro bezpečnost otrokářských států Unie a navrhovali ještě jeden diplomatický pokus o získání Kuby koupí, pokud však Španělé odmítnou, měla nastat nová situace. Jestliže pak dojdou Spojené státy k závěru, že stávající stav věcí ohrožuje americké zájmy, „potom každým právem, lidským i božím, bychom byli oprávněni vyrvat ji [Kubu] Španělsku, pokud bychom k tomu měli sílu“.25

Ostendský manifest, jak diplomaté dokument téměř okamžitě nazvali, měl velký ohlas. Nejdřív ve Španělsku a téměř současně ve Spojených státech. Ve Španělsku ho tisk nazval arogantním a urážlivým, načež požadoval okamžitou diplomatickou reakci. Záhy mohl skutečně s potěšením konstatovat rychlou reakci ministerstva zahraničních věcí, které nejenže protestovalo, ale zároveň vydalo prohlášení k možnosti prodeje Kuby. Americkou nabídku už jednou odmítlo a stanovisko nezměnilo ani nyní, a měnit ho nebude ani v budoucnu. Ve Spojených státech manifest vyvolal vnitropolitickou bouři. Zatímco ho na jihu celkem pochopitelně přivítali, tisk a politici severu protestovali s tím, že Jih je ochoten v zájmu rozšíření otrokářské sféry zatáhnut Unii do války nejen se Španělskem, ale i s dalšími evropskými mocnostmi, jež by Madridu jistě přispěchaly na pomoc. Od manifestu se po počátečním váhání distancoval i Marcy, původně vlastně iniciátor schůzky v Ostende. V prvním prohlášení podpořil myšlenku nového jednání s tím, že neúspěch bude znamenat konec amerických pokusů získat Kubu. Potom už manifest odsoudil a pokáral Soulého tak ostře, že vyslanec v prosinci sám na svůj úřad rezignoval.

Stoupencům myšlenky připojení Kuby k USA tak zbývala na konci roku 1854 opět jen naděje na povstání na ostrově s intervencí vedenou z amerického území místními sympatizanty celého plánu. V jejich čele stál i nadále John A. Quitman, jehož spolupracovníci zahájili na začátku roku 1855 nábor do oddílů pro invazi. Bývalý mississippský guvernér a generál americké armády z mexicko-americké války přitom udržoval na Kubě kontakty s katalánským rodákem Ramónem Pintó, s nímž připravil společnou akci. Podle plánu měla skupina spiklenců na ostrově zlikvidovt v Havaně představitele koloniální moci a vyvolat povstání, jehož využije Quitman k invazi. Koloniální úřady ovšem spiklence na počátku února odhalily a během několika hodin zajistily hlavu spiknutí i pětatřicet jeho nejbližších spojenců. Od 7. února je pak intenzivně vyslýchaly a získávaly od nich další jména. Už následující den zatkly dalších čtyřicet lidí, a Španělé tak mohli s uspokojením konstatovat, že celou skupinu Ramóna Pintó rozbili ve dvou dnech.

Úspěchu pak dokázali využít, měli totiž v rukách nejen spiklence, ale i jejich plány, včetně informací o invazi plánované Quitmanem. Generální kapitán Concha učinil okamžitě všechna potřebná opatření a současně připravoval zprávu pro vyslance ve Washingtonu. Leopoldo A. Cueto z ní pak získal detailní obraz vyšetřování Pintóova spiknutí včetně některých výpovědí a výčtu kroků, jež zatím podnikl Concha jak v pevnostech kubánských přístavů, tak v pobřežních vodách ostrova. Uvedl do stavu bojové pohotovosti všechny jednotky na Kubě a zahájil nábor dobrovolníků pro pomocné oddíly. Kolem ostrova tak nepřetržitě patrolovala vojenská plavidla, jejichž úkolem nebylo jen zjištění jakéhokoli parníku s invazními oddíly, ale také informování jednotek španělské armády na březích a součinnost při likvidaci každého pokusu o vylodění útočníků. Vyslanec nejdříve protestoval na ministerstvu zahraničních věcí proti dalším akcím připravovaným z území USA proti Španělsku a pak oznámil, že může přednést rozsáhlý materiál dosvědčující jeho slova. V Havaně zatím probíhal soud, jehož rozsudky potěšily stoupence stávajících pořádků. Dne 21. března garrotovali vůdce spiknutí a všechny členy jeho skupiny uvrhli na dlouhá léta do vězení.

Vyslanec Cueto zatím dostal pozvání nikoli na ministerstvo zahraničních věcí, ale přímo do Bílého domu. Na konci března jej zde očekával nejen prezident Pierce, ale také ministr zahraničních věcí a John Quitman. Toho pozvání příjemně překvapilo. Dosud žádal několikrát marně o přijetí hlavu státu, jíž chtěl sdělit své důvody k podpoře anexionismu. Když dostal nakonec pozvání, doufal, že dosáhl kýžené možnosti. Nedosáhl. První mluvil pochopitelně prezident – nejdříve o neutralitním zákoně, pak oznámil rozhodnutí své vlády. Bílý dům měl v úmyslu zabránit každému pokusu o intervenci na Kubě z amerického území, konkrétně pak zmínil guvernérovy připravené oddíly. Následně předal slovo španělskému vyslanci, který seznámil přítomné s obsahem Conchovy zprávy: „Spiklenci v Havaně zlikvidováni, armáda ve stavu pohotovosti, zájemců o službu v dobrovolnických oddílech tolik, že už musí být odmítáni, kolem pobřeží neustále hlídkují válečná plavidla. Za těchto okolností,“ uzavíral, „musí být každý pokus o invazi odsouzen k nezdaru.“

To si samozřejmě uvědomoval i Quitman. Začal rozpouštět sotva sestavené oddíly a 30. dubna oznámil kubánské juntě v New Yorku – sdružující v té době stoupence anexe – rezignaci na účast v plánu intervence. Zdůraznil svoji podporu myšlence anexe, nadále se ovšem odmítl zúčastnit všech konkrétních akcí, tím méně akcí vojenských. Quitmanovo rozhodnutí znamenalo pro tuto chvíli konec plánů anexionistů. Třebaže se úvahy o přičlenění Kuby k USA objevovaly i později, zlatý věk anexionismu skončil rokem 1855.

Podivným epilogem kubánského anexionismu padesátých let byla pak účast skupinky kreolů vedených blízkým spolupracovníkem Narcisa Lópeze Domingem Goicuríou na podniku jižanského dobrodruha Williama Walkera. Přesvědčený stoupenec otrokářství usiloval v druhé polovině padesátých let o spojení států Střední Ameriky do jednoho celku, s ekonomikou založenou na práci otroků. Společně s otrokářským jihem USA měl tvořit blok schopný čelit rostoucí síle severních států Unie. Goicuríův emisar F. A. Laimé dojednal s Walkerem v Nicarague podmínky spolupráce. Kubánští anexionisté měli posílit Walkerův oddíl ve Střední Americe a Walker za to slíbil pomoci uskutečnit jejich plány na Kubě. Goicuría potom skutečně přivedl do Nicaraguy asi 250 kubánských kreolů a stal se na několik měsíců blízkým Walkerovým spolupracovníkem. Měl jeho režim zastupovat v Londýně, ale nakonec jeho podnik opustil. Především pro malý Walkerův zájem na dalších osudech Kuby. Sám Goicuría o tom v otevřeném dopise napsal: „Walker nesplnil naše dohody o Kubě. Proto od něho nemohu nic čekat a Kuba také ne.“26 Goicuría pak z Nicaraguy odjel a další kontakty s Walkerem přerušil. Někteří kubánští kreolové však Walkerovi i nadále důvěřovali. Jejich víru nezlomil ani pád Walkerova režimu a v roce 1860 jej doprovázeli při pokusu restaurovat ve Střední Americe pozice ztracené v roce 1857. Tentokrát měl však Walker a jeho kubánští průvodci ještě méně štěstí. Expedici zadržela na moři britská válečná loď a její kapitán předal zajatce honduraským úřadům, které je nechaly okamžitě popravit.

Anexionismus má v kubánské historiografii velmi špatnou pověst a vesměs negativní hodnocení. Jediný klad, jejž jsou mu kubánští historikové ochotni zdráhavě přiznat, je vlajka. Navrhl ji v americkém exilu básník Teurbe Tolón a pro první výpravu Narcisa Lópeze ji ušila básníkova první manželka. Vlajku s červenobílými pruhy, klínem a hvězdou, připomínající vlajku Spojených států, ale také zástavu nezávislého Texasu, vztyčil Lópezův oddíl v Cárdenasu a o osmnáct let později ji převzali stoupenci kubánské nezávislosti za první války za nezávislost. Bojovali pod ní i za války na konci 19. století a zůstala kubánskou vlajkou dodnes. 27

Anexionismus však nepřinesl Kubě jen vlajku. Během diskuse o připojení ke Spojeným státům formuloval velký odpůrce tohoto programu José Antonio Saco svoji koncepci kubánského národa, respektive toho, co nazýval kubánskou nacionalitou. K tomu, aby mohl prezentovat charakteristické rysy této nacionality, potřeboval kontrasty. Pro španělský jazyk a kulturu našel kontrast v angličtině a kultuře anglosaské, pro katolicismus na Kubě uváděl anglosaský protestantismus a pro zvyky panující na ostrově odlišné zvyky americké společnosti. Vyloučil sice v polovině 19. století z kubánské nacionality obyvatele ostrova afrického původu právě pro odlišnou kulturu a zvyky, stačilo však dalších čtyřicet let a José Martí usoudil, že se náboženství, zvyky a kultura černých a bílých obyvatel Kuby zase tolik neliší, a Sacův koncept národa převzal. Ten pak platí opět dodnes. 28 Anexionisté následně předznamenali další vývoj na ostrově ještě v jednom směru. Byli zde první, kdo sáhl pro splnění svého programu ke zbraním. V podobném počínání našli později následovníky ve stoupencích nezávislosti za desetileté války.

JEŠTĚ JEDNOU REFORMY

Porážka anexionismu neznamenala konec kritického postoje části kreolské společnosti vůči španělskému koloniálnímu systému v podobě, jaké byl na Kubě v polovině padesátých let. Diskuse mezi anexionisty s jejich odpůrci a reakce širšího publika na prezentované názory však ukázala, že kritika španělské politiky ještě neznamená podporu myšlenky nezávislosti. Kreolská elita dobře věděla, že Španělsko neposkytne Kubě nezávislost dobrovolně. Ozbrojený boj za svobodu ostrova pak s sebou nesl obrovské riziko velkého povstání otroků a svobodných barevných obyvatel Kuby. Na toto nebezpečí upozorňoval ve svých textech José Antonio Saco, v této době pořád ještě vlivný mluvčí kreolské elity. V brožuře Myšlenky o inkorporaci Kuby do Spojených států neodmítal jen začlenění Kuby do americké Unie, ale zamýšlel se také nad možnými následky ozbrojených střetů na ostrově. „Není na světě druhé země, kde by bylo revoluční hnutí nebezpečnější než na Kubě. Jinde, dokonce jen při možnosti vítězství, lze připustit hazard revoluce, neboť ať by prošla společnost jakýmkoli utrpením, stále by zůstal jeden národ; ale na Kubě, kde není jiné alternativy než život nebo smrt, nikdy se nelze pokusit o revoluci, pokud by nebylo její vítězství tak jisté jako výsledek v matematickém příkladu. Za našich současných podmínek by byla politická revoluce doprovázena revolucí sociální, a sociální revoluce by přinesla úplnou zkázu naší rasy.“29 Saco nebyl ochoten takové riziko nést a jeho názor sdílela celá společenská vrstva, již Saco – vypovězený koloniálním režimem už v roce 1837 z kolonie – představoval.

Na druhé straně však ukazovaly zkušenosti z druhé poloviny padesátých let, že stávající způsob koloniální vlády nedokáže zabránit krizím ohrožujícím na ostrově zase hlavně zájmy kreolské elity. V jejím názoru ji musely utvrzovat v roce 1857 ekonomické problémy způsobené závislostí Kuby na plantážní ekonomice. Tady se projevoval velmi negativně protiklad sklizně třtiny, v níž hrála rozhodující roli otrocká pracovní síla, a výroby cukru svobodnou pracovní silou v cukrovarech, vyžadujících ovšem nutně modernizaci. Ceny cukru na světovém trhu však klesaly právě v době, kdy na Kubě rostla potřeba financí nutných k nákupu nových cukrovarnických zařízení. Spolu s politickou a ekonomickou nestabilitou ve Španělsku přispěla tato nerovnováha k chaosu v bankovním systému, což samozřejmě potíže jenom prohlubovalo.

O řešení diskutovali především ti, kdož problémům přímo čelili, nejbohatší a nejprozíravější příslušníci kubánské sacarocracie (vrstvy bohatých plantážníků a cukrovarníků, jejichž příjmy závisely plně na cukru). V palácích rodin Aldama či O´Farril se scházely diskusní kroužky, v nichž prezentovali své názory vzdělaní majitelé plantáží a cukrovarů či jejich synové, absolventi španělských univerzit, vesměs se zkušenostmi z kratších či delších pobytů na univerzitách v Británii, Francii a stále častěji také ve Spojených státech. Na konci desetiletí se stal pravidelným hostem společenských podniků havanské elity nový generální kapitán Francisco Serrano, voják liberálních názorů, jehož dobrým vztahům s kreolskou politickou elitou pomáhala i jeho manželka, jejíž matka pocházela z bohaté a vlivné havanské rodiny Lemusových. Přátelské vztahy nejvyššího představitele koloniální sféry a kreolské elity pomáhaly odstraňovat staré animosity a obavy kreolů z pronásledování v případě prezentace reformních požadavků. Kroužky stoupenců reforem začaly vznikat i mimo Havanu a na situaci nic nezměnil ani Serranův návrat do Madridu a příchod nového kapitána Dominga Dulce. Ten proti kreolům nijak nezasáhl ani v době, kdy se havanská skupina pomalu transformovala v politickou stranu, nejprve pod názvem Reformistický kroužek, později Reformní strana, byť její existence odporovala koloniálním zákonům.

V roce 1863 přešlo do rukou reformistů periodikum El Siglo, jehož profil podstatnou měrou ovlivňoval José Morales Lemus, shrnující v roce 1862 svou představu budoucnosti Kuby v dopise dalšímu z představitelů kreolské elity, kde napsal: „Anglický koloniální systém, organizace analogická anglické.“30 Očekával přitom, že by se k programu kreolské ekonomické elity mohla připojit „střední třída“ ostrova, která „skutečně reprezentuje mínění země“, a že by ho měli podpořit i Španělé v kolonii i metropoli, pokud nejsou, jak Lemus poznamenal, byrokrati nebo obchodníci s otroky. Ti by si měli uvědomit, že „dobro kolonie je spjato s dobrem metropole“ a fundamentální reforma ve smyslu převzetí anglického systému je „jediným způsobem jak zajistit spojení staré a nové vlasti a oddálit hroznou eventualitu násilné změny“. Časopis El Siglo měl pak jako „orgán pořádku, ne revoluce“ požadovat stejná práva pro Kubánce, jako měli Španělé, tedy svobodu tisku, zrušení organizované imigrace barevné populace a naopak podpora imigrace bílého obyvatelstva. S otázkou migrace přímo souvisela i otázka budoucnosti otrokářství. Tady požadoval Lemus brát v ohledu jak zájmy vlastníků, tak nebezpečí „revoluce“. V oblasti správy předpokládal program reformistů zřízení volené koloniální rady, v jejíž pravomoci by bylo rozhodování ve věcech týkajících se zájmů ostrova, měla být zrušena také stávající praxe, že do funkce generálních kapitánů byli jmenováni vojáci, nadále ji měla zastávat civilní osoba s mocí omezenou na výkonnou sféru.

Protože se ve stejné době ozývaly hlasy požadující reformu koloniálního systému i ve Španělsku, reformisté zvažovali spolupráci s těmi španělskými stranami, jejichž zástupci se v kortesech pro program změn už vyslovili, vesměs ovšem jen ve velmi obecné rovině. Další z reformistických předáků, José Antonio Echeverría, dokonce hned navrhoval připravit pro tyto poslance konkrétní podkladové materiály a podporu jejich návrhů na veřejnosti. Evidentně si přitom neuvědomoval, že reformní ambice španělských politických stran v otázce kolonie míří jinam než představy reformistů na Kubě. Cílem tu nebyla autonomie kolonie, ale její proměna v jednu z plně pošpanělštěných provincií Španělska. Její poslanci by tak v kortesech nevystupovali jako Kubánci, ale obyvatelé zámořské provincie, identičtí se Španěly na Pyrenejském poloostrově, zatímco kreolové nepřestávali hájit myšlenku zvláštních znaků své „nacionality“, jejíž nositelé by disponovali stejnými politickými právy jako obyvatelé evropského Španělska.

Autoři přispívající do El Siglo – především jeden z velkých stoupenců reformismu, statkář propagující neúnavně progresivní metody výroby, obratný novinář Francisco Frías Jacott, Conde de Pozos Dulces – polemizovali zejména s názory prezentovanými v listě El Diario de la Marina. Noviny byly tribunou ultrakonzervativní strany Partido Uncondicional Español (Bezpodmínečně španělská strana) odmítající z principu každou změnu jako počátek konce stávajícího systému. Strana navíc nacházela pro svá stanoviska pochopení nejen u části koloniální administrativy, ale i u části politiků v metropoli (bez ohledu na jejich liberální či konzervativní rétoriku), kteří chtěli restaurovat alespoň částečně pozice pyrenejské monarchie v Americe. V roce 1861 obnovil Madrid na žádost dominikánské vlády koloniální statut východní části ostrova Haiti, kde se nepřestávali obávat invazí ze strany haitského státu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Viva Cuba Libre.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.