motto

LEDOVÁ

PRINCEZNA

CAMILLA

LÄCKBERG

Praha 2014

Přeložila Eva Nováčkové

ISPRINSESSAN © 2003 by Camilla Läckberg

First published by Warne, Sweden

Published by arrangement with Nordin Agency AB, Sweden.

ISBN 978-80-267-0132-3

Obsah

1.

2.

3.

4.

5.

6.

Willimu

1.

Dům byl opuštěný, prázdný. Mráz pronikal do všech koutů. Ve vaně se tvořila tenká ledová pokrývka a nabírala lehounce namodralý odstín.

Připadalo mu, že vypadá jako princezna. Ledová princezna.

Seděl na mrazivé zemi, ale toho si nevšímal. Natáhl ruku a zlehka se jí dotkl.

Krev na jejích zápěstích už dávno zaschla.

Nikdy ji nemiloval víc. Pohladil její paži, jako by se dotýkal duše, která tělo opustila.

Odcházel a neotočil se. Nebylo to sbohem, ale na shledanou.

Eilert Berg nebyl šťastný člověk. Namáhavě dýchal a z úst mu vycházely malé bílé obláčky, jenomže zdraví nepočítal mezi své největší problémy.

Svea byla v mládí tak krásná a on nedal jinak, dokud s ní neležel ve svatební posteli. Zdála se mu něžná, milá a trochu nesmělá. Její pravá povaha se ukázala po příliš krátké době štěstí. Držela ho pod pantoflem už skoro padesát let. Ale Eilert měl tajný plán. Poprvé viděl možnost získat ve stáří trochu volnosti, a rozhodně o ni nechtěl přijít.

Celý život těžce pracoval při rybolovu a to, co vydělal, stěží bylo dost k uživení Svey a dětí. Když odešel do důchodu, musela jim k životu stačit jeho hubená penze. A bez peněz v kapse by nemohl svůj život začít někde jinde, sám. Až se objevila tato možnost jako dar z nebe, a ještě k tomu to bylo směšně snadné. Ale pokud někdo chtěl vyhazovat spoustu peněz za pár hodin práce týdně, byla to jeho věc. Rozhodně si na to nestěžoval. Bankovky v dřevěné krabičce za kompostem za pouhý rok útěšně vyrostly do imponující hromádky a brzy bude mít dost, aby mohl odtáhnout do teplejších končin.

Musel se zastavit, aby nabral dech před posledním příkrým kopečkem, a masíroval si bolavé klouby na rukou. Španělsko, možná Řecko, tam roztaje chlad, jehož je plný. Počítal s tím, že mu zbývá alespoň deset let, než ho zahrabou do hlíny, a s těmi hodlal naložit co nejlíp. V žádném případě je nemínil strávit doma se starou nesnesitelnou ženskou.

Každodenní ranní procházka za svítání byla jeho jedinou klidnou chvílí a prospívala i jeho zdraví. Chodil vždycky stejnou cestou a ti, kteří jeho zvyk znali, někdy vyhlédli ven a chvíli pohovořili. Zvláště ho těšila chvilička s milou mladou ženou nahoře v kopci u školy. Bývala tam jen o víkendech a přijížděla vždycky sama, pokaždé si ale udělala čas, aby si mohli popovídat o počasí a o větru. Také ji zajímalo, jaká bývala Fjällbacka v dřívějších dobách, a to bylo rozhodně téma, o němž rád mluvil. Bylo radostí na milou Alexandru pohledět. To ho dosud stále těšilo, i když zestárl. Rozumí se, že se o ní také ledacos povídalo, ale kdyby měl člověk poslouchat babské řeči, brzy by neměl čas na nic jiného.

Před několika lety se ho zeptala, jestli by nemohl každý pátek ráno zkontrolovat dům, když stejně chodí kolem. Budova je stará a kotel na teplo i vodovodní potrubí nespolehlivé, a ona nerada o víkendu přijíždí do zimy. Dostal klíč, aby mohl vejít a podívat se, jestli je všechno v pořádku. V okolí došlo k několika vloupáním, a tak měl také ověřit, zda okna a dveře jsou zavřené.

Úkol rozhodně náročný nebyl a každý měsíc v její schránce na dopisy ležela obálka s jeho jménem a odměnou, kterou pokládal za přímo královskou. Kromě toho ho moc těšilo, že dělá něco užitečného. Nebylo snadné zůstat bez činnosti, když celý život těžce pracoval.

Vrátka visela nakřivo a protestovala, když otvíral do zahrádky. Sníh nebyl shrabán a napadlo ho, jestli by o to neměl poprosit některého z chlapců. Nebyla to přece práce pro ženy.

Vytahoval klíč a dával si velký pozor, aby mu nevypadl do sněhu. Kdyby si musel kleknout, už by se nenarovnal. Venkovní schody byly hladké a pokryté ledem, proto se raději přidržel zábradlí. Právě chtěl zasunout klíč do zámku, když si povšiml, že dveře jsou nedovřené. Trochu překvapeně do nich strčil a vešel na předsíň.

,Je někdo doma?“ Třeba dnes přijela o něco dříve? Nikdo neodpovídal. Zahlédl, jak mu z úst vychází pára, a uvědomil si, že je v domě mrazivo. Vůbec si nevěděl rady. Něco tady nesedělo a nešlo jen o porouchaný kotel.

Prošel místnostmi. Nezdálo se, že by tu někdo s něčím hýbal. Dům byl stejně uklizený jako vždycky. Video a televize stály na svých místech. Prošel přízemí a vydal se po schodech nahoru. Schodiště bylo příkré, a tak šel hodně opatrně. Nejdříve nahlédl do ložnice. Na první pohled bylo zřejmé, že tady bydlí žena, i když pokoj byl dost úsporně zařízený, ale uklizený stejně jako celý dům. Postel byla ustlaná a u nohou stála cestovní taška. Zdálo se mu, že je nevybalená. Připadal si hloupě. Možná přijela dříve, a když zjistila, že je kotel rozbitý, šla hledat někoho, kdo by ho spravil. Sám ale vlastnímu vysvětlení nevěřil. Něco bylo v nepořádku. Cítil to v kostech, jako někdy poznával blížící se vichřici. Opatrně pokračoval domem. Další místnost ležela v rozlehlém podkroví se šikmým stropem a dřevěnými trámy. Po stranách krbu stála dvě křesla. Na stolku se povalovalo několik časopisů, ale jinak bylo všechno na svém místě. Sešel znovu do přízemí. I tady se všechno zdálo v naprostém pořádku. Kuchyně i obývací pokoj vypadaly jako vždycky. Zbývala mu jediná místnost - koupelna - a před jejími dveřmi na okamžik zaváhal. Všude panovalo naprosté ticho. Napadlo ho, že se chová směšně, a energicky otevřel.

O vteřinu později letěl k domovním dveřím tak rychle, jak mu jeho věk dovoloval. Na poslední chvíli si vzpomněl, že schody jsou omrzlé a stačil se zachytit, než sletěl hlavou dolů. Brodil se sněhem přes zahradu a zaklel, když se mu vrátka nechtěla otevřít. Venku se bezradně zastavil. O kousek dál uviděl postavu, která se rázným krokem přibližovala. Vzápětí poznal, že je to Toreho dcera Erika. Rozčileně na ni zavolal.

Byla unavená. K smrti unavená. Erika Falcková vypnula počítač a šla si do kuchyně nalít kávu. Cítila tlak ze všech stran. Vydavatel si přál první návrh knihy do srpna a ona sotva začala. Kniha o Selmě Lagerlöfové měla být její pátá biografie o švédských spisovatelkách a nejlepší ze všech, ale ona si připadala bez elánu a nápadů. Před měsícem při dopravní nehodě zemřeli její rodiče a Erika cítila stále stejný smutek jako v den, kdy se to dozvěděla. Vyklidit jejich věci také nešlo tak rychle, jak původně doufala. Všechno oživovalo vzpomínky. Každá zásuvka zabrala několik hodin, protože si při probírání obsahu vybavovala obrazy ze života, tu blízké, tu vzdálenější. Zabíralo to hodně času. Byt ve Stockholmu zatím pronajala a napadlo ji, že by stejně dobře mohla zůstat v domě rodičů ve Fjällbace a psát tady. Dům ležel v klidném prostředí stranou od Sälviku.

Posadila se na verandu a hleděla do zahrady. Výhled jí nepřestával brát dech. Každá roční doba přinášela novou scenerii a dnešní oslňující slunce vrhalo kaskády paprsků na silný led v zálivu. Právě takové dny její otec miloval. Sevřelo se jí hrdlo a vzduch v domě ji dusil. Rozhodla se, že se půjde projít. Na teploměru bylo patnáct stupňů pod nulou a pořádně se na takový mráz navlékla. Za dveřmi se otřásla zimou, ale rychlá chůze ji zahřála.

Venku bylo naprosto klidno. Nikde ani živáčka. Slyšela jen vlastní dech. Byl to velký rozdíl proti letním měsícům, kdy místo kypělo životem. Erika tu v létě raději moc nebývala. I když věděla, že přežití městečka je závislé na turistice, připadalo jí, jako by každé léto přiletěla záplava kobylek. Tisícihlavé hejno pomalu, rok po roce, polykalo starou rybářskou vesnici. Přespolní kupovali domky kolem břehů, a přispívali tak k vytvoření společenství duchů na devět měsíců v roce.

Obyvatele po celá staletí živil rybolov. Nuzné prostředí a neustálý boj o přežití, kdy všechno záleželo na tom, jestli ryby přitáhnou nebo ne, vytvořilo drsné, silné lidi. Fjällbacka se měnila v pitoreskní místo, které přitahovalo turisty s napěchovanou peněženkou současně s tím, jak rybolov ztrácel svůj význam jako zdroj obživy. Erika viděla, jak městečko stárne. Mladí odcházeli a starší vzpomínali na bývalé časy. I ona sama patřila k těm, co se odstěhovali.

Zrychlila ještě krok a zahnula doleva do kopečka ke škole. Když se blížila k vrcholku, zaslechla, jak na ni Eilert Berg něco volá. Nerozuměla mu. Mával na ni pažemi a spěchal k ní.

,Je mrtvá.“

Eilert těžce vydechoval a z prsou mu vycházely pisklavé zvuky.

„Uklidněte se, Eilerte. Co se stalo?“ „Leží tam mrtvá.“

Ukazoval na velkou světle modrou dřevěnou vilu a vyděšeně na ni hleděl.

Trvalo několik okamžiků, než Erika jeho slova pochopila. Pospíchala k domu, rozrazila vzpírající se vrátka a běžela k domovním dveřím. Předtím je za sebou nezavřel a Erika teď opatrně přestoupila přes práh, protože si nebyla jistá, co spatří. Z nějakého důvodu se ho neodvažovala zeptat. Eilert běžel za ní a němě ukázal ke koupelně v přízemí. Zaváhala, otočila se a tázavě se na něho zahleděla. Byl bledý a hlas se mu třásl.

„Tam uvnitř.“

Erika v domě už hodně dlouho nebyla, přesto si pamatovala, kde leží koupelna. Otřásla se zimou navzdory teplému oblečení. Pomalu otevřela dveře a vklouzla dovnitř.

Nevěděla vlastně, co má po Eilertově stručné informaci čekat, ale rozhodně nebyla připravená na tolik krve. Koupelna byla bíle vykachlíkovaná a o to strašnější se naskýtal pohled na krev kolem vany. Na zlomek vteřiny ji napadlo, jak je kontrast červené a bílé působivý, než v plné síle pochopila, že ve vaně leží člověk.

Navzdory nepřirozeným tónům bílé a modré, které se odrážely od jejího těla, ji okamžitě poznala. Byla to Alexandra Wijknerová, rozená Carlgrenová, dcera rodiny, jíž vila patřila. V dětství byly nejlepšími kamarádkami, ale od té doby už uplynulo hodně vody. Teď pro ni byla žena ve vaně téměř cizí.

Na štěstí měla mrtvá oči zavřené, ale rty promodralé.

Kolem ní se utvořil tenký ledový povlak a zcela zakrýval spodní část těla. Pravá ruka jí bezvládně visela přes okraj vany a prsty se smáčely v krvavé louži na zemi. Na kraji vany ležela žiletka. Druhá ruka byla vidět jen po loket, zbytek pokrýval led. Z ledového povlaku vystupovala i její kolena. Dlouhé plavé vlasy byly rozprostřené po okraji vany jako sluneční paprsky, ale vypadaly křehké a omrzlé.

Erika bez hnutí stála a hleděla na ni. Otřásla se zimou i osamělostí, kterou mrtvé tělo evokovalo. Pomalu vycouvala ze dveří.

Potom už se všechno odehrávalo jako v mlze. Ze svého mobilu zavolala na pohotovost a spolu s Eilertem čekali na sanitku s lékařem. Cítila stejný šok, jako když se dozvěděla o smrti svých rodičů, a jakmile se vrátila domů, nalila si velkou skleničku koňaku. Možná, že právě to by jí lékař nedoporučoval, ale alespoň se přestala třást.

Pohled na Alex jí připomněl dětství. Od doby jejich velkého přátelství už uplynulo více než pětadvacet let a jejím životem prošlo mnoho lidí, ale Alexandra měla v jejím srdci své místo. Tehdy byly děti. Později se odcizily. Přesto se nemohla srovnat s myšlenkou, že si Alex vzala život, což bylo jediné vysvětlení toho, co viděla. Alexandra, kterou tehdy znala, patřila mezi nejživější a nejvyrovnanější lidi, krásná, sebevědomá, zářící, za kterou se každý ohlédl. Podle toho, co o ní později slyšela, k ní byl život hodně štědrý. Vedla uměleckou galerii v Göteborgu, provdala se za muže, který byl nejen hezký, ale také velmi úspěšný, a bydlela v luxusním domě na ostrově Särö. Ale zjevně tam všechno úplně v pořádku nebylo.

Cítila, že si musí trochu srovnat myšlenky, a zavolala sestře.

„Nespíš?“

„Žertuješ? Adrian mě vzbudil ve tři ráno, a když kolem šesté konečně usnul, probudila se Emma a chtěla si hrát.“

„Nemohl se jednou postarat o děti Lucas?“

Na druhé straně sluchátka se rozlilo ledové ticho a Erika se kousla do rtu.

„Čeká ho dnes důležitá schůzka a musel se na ni vyspat. Má to teď v práci hodně složité, podnik je v kritické situaci.“

Anna zvýšila hlas a Erika v něm zaslechla náznak hysterie. Lucas měl po ruce vždycky dobrou výmluvu a Anna ho patrně citovala. Kdyby neměl důležitou schůzku, stresovala by ho nutnost jiných vážných rozhodnutí. Tlak na tak úspěšného podnikatele, za jakého se Lucas považoval, byl nesmírně silný. Zodpovědnost za děti ležela tedy jen na jeho ženě. S čipernou tříletou dcerkou a čtyřměsíčním miminem vypadala Anna aspoň o deset let starší než na svých třicet let, jak si Erika povšimla na pohřbu rodičů.

„Honey, don't touch that.“

„Nemyslíš, že je na čase s ní mluvit švédsky?“

„Lucas si myslí, že doma musíme mluvit anglicky. Tvrdí, že se stejně vrátíme do Londýna ještě dřív, než Emma začne chodit do školy.“

Eriku už unavovalo slyšet pořád to samé: „Lucas si myslí, Lucas říká, Lucas se domnívá...“ V jejích očích byl švagr ukázkou prvotřídního neřáda.

Anna ho poznala, když pracovala jako au pair v Londýně, a okamžitě ji nadchlo bouřlivé dvoření o deset let staršího úspěšného makléře na burze Lucase Maxwella. Opustila své plány na univerzitní studium a místo toho se rozhodla život zasvětit dráze perfektní, reprezentativní manželky. Problém byl pouze v tom, že Lucas nikdy s ničím nebyl spokojen, a Anna, která si od dětství dělala vždycky to, co sama chtěla, musela svou osobnost naprosto potlačit. Dokud nepřišly děti, Erika doufala, že sestra dostane rozum, Lucase opustí a začne žít svůj vlastní život. Když se ale narodila Emma a po ní i Adrian, musela jen nerada připustit, že se švagra nezbaví.

„Navrhuji, abychom o Lucasovi a jeho přínosu pro výchovu dětí nemluvily, a místo toho mi řekni, jak se daří mé malé berušce?“

„Ech... je to pořád stejné. Emma včera dostala záchvat vzteku a stačila rozstříhat dětské oblečení za malé jmění, než jsem na to přišla. Adrian zase už tři dny nepřetržitě řve nebo zvrací.“

„Nejspíš bys potřebovala trochu změnit prostředí. Nechceš se s dětmi sebrat a na týden přijet za mnou? Také bych potřebovala tvou pomoc s některými věcmi, projít všechny papíry rodičů a tak.“

„Vlastně jsme o tom s tebou chtěli mluvit.“

Jako vždycky, když se měla vypořádat s něčím nepříjemným, se Anně zachvěl hlas. Erika nastražila uši. To množné číslo neznělo moc slibně. Kdykoliv měl v něčem prsty Lucas, šlo vždycky o jeho vlastní prospěch a újmu všech ostatních.

Čekala, s čím Anna přijde.

„Lucas a já máme v plánu se odstěhovat do Londýna hned, jak se zaběhne jeho švédská filiálka, a neradi bychom tu udržovali dům. Určitě se ti nechce starat o tak velkou vilu na venkově, když nemáš rodinu a tak...“

Mlčení by se dalo krájet.

„Co vlastně máš na mysli?“ Erika si navíjela kolem prstu kadeř vlasů, byl to její zvyk od dětství, kdykoliv byla nervózní.

„No. Lucas si myslí, že bychom dům měly prodat. Nemáme možnost ho udržovat. Kromě toho si chceme koupit domek v Kensingtonu, jakmile se přestěhujeme do Londýna, a i když Lucas vydělává víc než dobře, peníze z prodeje by se nám moc hodily. Dům na západním pobřeží v tomto místě má cenu milionů. Němci šílí po výhledu na moře a mořském vzduchu.“

Anna ještě dále argumentovala, ale Erika už toho měla právě dost. Uprostřed věty položila sluchátko. Myšlenky se jí rozběhly.

Vždycky byla pro mladší sestru Annu spíš matkou, od malička ji hlídala a ochraňovala. Anna bývala hodně nespoutaná, chovala se impulzivně a nemyslela na následky. Erika by ani nespočítala, kolikrát sestru zachraňovala ze situace, do které se bezhlavě dostala. Lucas ji připravil o spontánnost i radost ze života. A především to mu Erika nikdy nemohla odpustit.

Následující ráno jí včerejšek připadal jako neskutečný. Spala hluboce a beze snů, ale přesto se probudila s pocitem, že sotva usnula. Byla tak unavená, až ji bolelo celé tělo. V břichu jí kručelo, ale po rychlém pohledu do ledničky zjistila, že musí zajít na nákup.

Městečko bylo tiché a na náměstí Ingrid Bergmanové nezůstala ani stopa po čilém nakupování během letních měsíců. Byl dobrý nezamlžený výhled, takže viděla až k nejvzdálenějšímu ostrohu za Valönem, který se rýsoval na horizontu a spolu s Vraním ostrůvkem vymezoval úzký průhled k dalším ostrovům.

Cestou ke Galärbackenu se nemohla vyhnout setkání s místní obyvatelkou.

„Dobré ráno,“ ozval se čiperný hlas Elny Perssonové. „Je to skutečně naše milá spisovatelka, kdo se tu po ránu prochází?“

Erika v duchu zasténala. „Ano, musím něco nakoupit.“

„Chudinko, ten hrozný zážitek vás musel úplně zničit.“

Elnina dvojitá brada se třásla rozrušením a Eriku napadlo, že vypadá jako tlustý vrabec. Nazelenalý plášť ji zakrýval od krku až po paty a přispíval k dojmu velké koule. V ruce pevně držela tašku. Na hlavě jí balancoval nepřiměřeně malý klobouk. Vypadal jako z filcu, byl také mechově zelený, neurčitého kulovitého tvaru. Elna měla maličká očka, hluboce zapadlá do tučných záhybů. Teď zvědavě hleděla na Eriku a čekala, co odpoví.

„Ano, příjemné to nebylo.“

Elna s pochopením přikyvovala. „Náhodou jsem se setkala s paní Rosengrenovou a ta mi řekla, že jela kolem Carlgrenova domu, právě když tam byla sanitka, a hned nás napadlo, že se muselo přihodit něco strašného. A když jsem pak odpoledne volala doktoru Jacobssonovi, zmínil se mi o té tragické události. Samozřejmě jen důvěrně. Lékaři mají přece povinnost mlčení a to člověk musí respektovat.“

Přemoudřele pokyvovala hlavou, aby doložila, jak má pro mlčení lékaře velké pochopení.

„Taková mladá žena! Člověk si říká, co za tím asi vězí. Já osobně jsem si vždycky myslela, že všechno moc přehání. Znávala jsem její matku Birgitu, i ta má špatné nervy. Takové věci jsou přece dědičné. Byla také hodně domýšlivá, tedy Birgit, když se její muž stal ředitelem v Göteborgu. Fjällbacka jim už nevoněla, proto se přestěhovali do velkého města. Říkám vám, peníze nedělají lidi šťastnějšími. Kdyby jejich dcera vyrůstala tady a nepřetrhali jí kořeny, jistě by to takhle nedopadlo. Dokonce si myslím, že chudinku poslali do nějaké školy ve Švýcarsku, a víme, jak to na takových místech vypadá. Jojo, to může poškodit duši na celý další život. Než se odtud odstěhovali, byla to veselá a smělá dívenka. Ostatně, nehrávaly jste si spolu? Jistě, pamatuji se...“

Elna pokračovala ve svém monologu a Erika mu neviděla konce. Horečně pátrala po nějakém důvodu, aby se mohla z konverzace vyvléknout. Když se Elna konečně musela nadechnout, ozvala se: „Moc ráda jsem vás zase viděla, ale už bohužel musím jít. Mám spoustu zařizování.“

Nasadila upachtěný výraz a doufala, že to Elnu dojme.

„Ale jistě, chudinko. Nenapadlo mě to. Jistě to je pro vás strašné, když se to stalo tak brzo po tragédii ve vaší rodině. Musíte staré ženě odpustit, že na to nepomyslela.“

V této chvíli se už Elna pohnula málem k slzám a Erika se rychle rozloučila. S ulehčením pokračovala do obchodu a dávala si pozor na další zvědavé dámy.

Neměla ale štěstí. Neúprosně ji zpovídali i další obyvatelé Fjällbacky a neoddechla si, dokud neměla svůj dům na dohled. Ale komentáře, které musela vyslechnout, jí nešly z hlavy. Alexandřini rodiče ještě včera večer přijeli do městečka a ubytovali se u Birgitiny sestry.

Postavila tašky s nákupem na kuchyňský stůl a ukládala, co přinesla. Přes původní záměr nenakoupila jen potřebné potraviny, ale také dost sladkostí. Ale kdyby si nemohla život osladit právě v takový den, jako byl dnešek, kdy tedy? Jako na zavolanou jí zakručelo v břichu. Dala si tedy na talířek dva skořicové šneky a uvařila si k nim kávu.

Bylo příjemné se posadit a hledět na známou krajinu za oknem. Dosud si ale ještě zcela nezvykla na ticho v domě. Jistěže tu bývala sama i dříve, ale nebylo to totéž. Tehdy věděla, že kdykoliv někdo může vejít do dveří. Teď jí připadalo, že zmizel sám duch domu.

Vedle okna ležela otcova dýmka a čekala, až do ní napěchuje tabák. Stále ho v kuchyni cítila, ale vůně s každým dnem slábla.

Vždycky ji milovala. Když byla malá, často sedávala otci na kolenou, se zavřenýma očima a hlavou položenou na jeho prsou. Vůně tabáku se linula z jeho oblečení a v jejím dětském světě pro ni znamenala bezpečí.

Vztah k matce byl mnohem komplikovanější. Nepamatovala si ani na jediný okamžik, kdy se k ní chovala něžně, objala ji, pohladila, utěšila. Elsy Falcková byla tvrdá a nesmlouvavá žena, která udržovala domov v naprostém pořádku, ale nikdy si nedovolila z něčeho se radovat. Byla hluboce pobožná a vyrostla ve společnosti silně poznamenané učením kněze Schartaua. Od dětství slýchala, že život je pouze dlouhým utrpením a odměna člověka čeká až po smrti. Eriku někdy napadalo, co asi otec se svou dobrosrdečností a smyslem pro humor viděl právě u ní, a v návalu statečnosti se ho na to jednou v dospívání zeptala. Nezlobil se. Sedl si k ní a objal ji. Pak se ji snažil přesvědčit, že by svou matku neměla tak přísně posuzovat. Někteří lidé ukazují jiným své city obtížněji než ostatní, vysvětloval jí a hladil ji po tvářích, dosud zrudlých rozčilením. Tehdy ho příliš neposlouchala a byla stále přesvědčena o tom, co se jí zdálo zřejmé: že ji matka nikdy nemilovala a že si to Erika ponese jako dědictví po celý život.

Impulzivně se rozhodla, že navštíví Alexandřiny rodiče. Přijít o někoho z rodičů bylo hodně těžké, ale je to přirozené. Ztráta dítěte musí být strašná. A kromě toho si kdysi s Alexandrou byly hodně blízké, tak, jak mohou být jen nejlepší kamarádky. Jistěže od té doby už uplynulo pětadvacet let, ale její světlé dětské vzpomínky byly spojeny právě s Alexandrou a její rodinou.

Dům vypadal opuštěně. Sestra Alexandřiny matky bydlela s manželem v Sosnové ulici, na půl cesty mezi centrem městečka a kempem v Sälviku. Domek stál na svahu a trávník spadal prudce dolů k cestě, která vedla k moři. Domovní dveře byly na zadní straně domku a Erika zaváhala, než zazvonila. Zvuk se rozlehl domem a ztichl. Vevnitř se nic nepohnulo a právě se chtěla otočit k odchodu, když se dveře tiše otevřely. „Ano?“

„Dobrý den. Jsem Erika Falcková. To já jsem...“

Zbytek věty zůstal viset ve vzduchu. Připadala si směšně, že se tak formálně představila. Alexina teta Ulla Perssonová ji dobře znala. S její matkou aktivně pracovala v církevním sboru mnoho let a občas se v neděli odpoledne u nich zastavila na šálek kávy.

Odstoupila od dveří a pustila Eriku do haly. V celém domě nesvítila jediná lampa. Večer sice ještě nebyl, ale začínalo se stmívat a stíny se prodlužovaly. Z pokoje proti hale bylo slyšet tlumené vzlykání. Erika si sundala boty a svlékla si plášť. Uvědomila si, že i ona se pohybuje tiše, protože ovzduší v domě nic jiného nepřipouštělo.

Ulla zašla do kuchyně a Erika sama pokračovala do pokoje. Když vešla, pláč utichl. V sedací soupravě před panoramatickým oknem seděla Birgit a Karl-Erik Carlgrenovi a křečovitě se objímali. Oba byli uplakaní a Erika cítila, že ruší. Neměla sem chodit, ale už je příliš pozdě.

Opatrně se posadila do protějšího křesla a sepjala ruce na kolenou. Od chvíle, kdy vstoupila do pokoje, nikdo nepromluvil.

„Jak vypadala?“

Hned nepochopila, nač se jí Birgit ptá. Hlas měla slabý, jakoby dětský, a Erika nevěděla, co odpovědět.

„Osaměle,“ řekla nakonec a hned toho litovala.

„Nechtěla jsem říct, že...,“ nedokončila a znovu se rozhostilo ticho.

„Alexandra si život nevzala!“ Birgitin hlas najednou zazněl rozhodně a v plné síle. Karl-Erik hladil ruku své ženy a souhlasně přikyvoval. Nejspíš si povšimli Eričina skeptického výrazu, protože Birgit znovu opakovala: „Alexandra si život nevzala! Znám ji líp než kdokoliv na světě a vím, že by se nikdy nezabila. Neměla by k tomu odvahu. To přece musíte vědět i vy, znala jste ji.“

Vyslovovala teď zřetelně a Erika viděla její bojovný pohled. Birgit křečovitě zavírala a otvírala pěsti a hleděla jí do očí, až se nakonec Erika musela odvrátit. Bloudila pohledem po místnosti, aby neviděla žal Alexandřiny matky.

Pokoj byl zabydlený, ale na její vkus trochu přeplácaný. Profesionálně zavěšené záclony s velkými volány byly z téže látky s velkými květy jako na polštářích na gauči. Na každém volném kousku stál nějaký ozdobný předmět. Dřevěné misky s dečkami vyšitými křížkovým stehem se doplňovaly s porcelánovými psy s vlhkýma očima. Pokoj zachraňovalo obrovské okno s nádherným výhledem. Zatoužila, aby se mohla stále jen dívat ven, ne na lidi zdrcené bolestí. Místo toho se k nim obrátila.

„Birgit, já už jsem ji vlastně vůbec neznala. Od doby našeho kamarádství uplynulo pětadvacet let. Ani nevím, jaká byla. A někdy se lidé navzájem neznají tak dobře, jak si myslí...“

Erika slyšela, jak se její slova hluše odrážejí od zdí.

Tentokrát se ozval Karl-Erik. Uvolnil se z Birgitina křečovitého sevření a naklonil se dopředu, jako by se chtěl ujistit, že Erika uslyší každé jeho slovo.

„Nejspíš to vypadá, jako bychom chtěli popřít, co se stalo, a asi to teď neumím pořádně vysvětlit. Vím ale jediné, že kdyby si Alexandra z jakéhokoliv důvodu chtěla vzít život, nikdy by to neudělala tímto způsobem. Možná si vzpomenete, jak vždycky byla hysterická, když uviděla krev. Pokud se sebeméně řízla, museli jsme jí ranku zalepit náplastí. Při pohledu na krev omdlévala. Proto jsem si naprosto jist, že v takovém případě by volila například prášky. Zatraceně, neexistuje jediná možnost, že by byla schopná si žiletkou rozříznout zápěstí, nejdřív jedno a pak i druhé. A potom je tu to, co říká moje žena. Alexandra nebyla zrovna statečný člověk a je zapotřebí hodně síly k tomu, aby se někdo dokázal zabít. Tu ona rozhodně neměla.“

Jeho hlas zněl naléhavě, a přestože si Erika stále myslela, že slyší jen slova zoufalých lidí, trochu znejistěla. Když se nad tím zamyslela, tak jí vlastně v té koupelně včera ráno něco docela nesedělo. Ne snad proto, že by byla zvyklá nacházet mrtvá těla, ale něco do té místnosti tak docela nepatřilo. Něčí přítomnost, stín. Víc to upřesnit nedovedla. Pořád ještě si myslela, že Alexandru něco přimělo ke spáchání sebevraždy, ale nemohla popřít, že i tvrzení rodičů má svou logiku.

Najednou ji napadlo, jak hodně se dospělá Alexandra podobala své matce. Birgit Carlgrenová byla malá a drobná, stejně plavovlasá jako její dcera, i když na rozdíl od ní ostříhaná do módního pážecího účesu. Byla teď oblečená ve smutečním, ale navzdory svému žalu si patrně uvědomovala, jak je působivý kontrast mezi černou a plavou. Nepatrné pohyby odhalovaly její marnivost. Ruka, kterou si opatrně přihladila účes, límeček, který srovnala k dokonalosti. Erika si vzpomněla, jak zázračnou Mekkou pro ně, osmileté holčičky, byl šatník a šperkovnice Alexiny matky. Nic fantastičtějšího si neuměly představit.

Její manžel naproti tomu vypadal hodně všedně. Ne, že by byl neatraktivní, ale jednoduše dost obyčejný. Měl dlouhý obličej s hezkými rysy a vlasy mu z čela ustoupily dozadu. I on byl v černém, ale na rozdíl od manželky jeho vzhledu barva neprospěla. Erika cítila, že je čas, aby se rozloučila, a zauvažovala, co vlastně ji za Alexinými rodiči pudilo.

Zvedla se a Carlgrenovi se rovněž postavili. Birgit pohlédla na svého muže a pohledem ho vyzývala, aby něco řekl. Zřejmě o tom mluvili dříve, než Erika přišla.

„Byli bychom rádi, kdybyste o Alexandře napsala nekrolog. Nechali bychom ho otisknout ve zdejším kraji, Bohuslänu. O jejím životě, jejích snech... a také o její smrti. Pro mě a Birgitu by to hodně znamenalo.“

„Nechcete raději něco otisknout v göteborských novinách? Chci říct, přece tam bydlela. A vy ostatně také.“

„Fjällbacka byla a vždycky bude naším domovem a to pro Alex platilo stejně. Mohla byste začít tím, že byste pohovořila s jejím manželem Henrikem. Souhlasí. Přirozeně vám uhradíme všechny náklady.“

Erika sice nic konkrétního neslíbila, ale vzápětí už stála venku s telefonem a adresou Henrika Wijknera v ruce. Domovní dveře za ní zapadly. Přestože o tento úkol nestála, spisovatelka v ní začínala mít převahu. Snažila se myšlenku potlačit, připadalo jí neetické, že na něco takového mohla jen pomyslet, přesto se jí ten nápad držel. Téma na vlastní román, které tak dlouho hledala, leželo před ní. Vyprávění o cestě člověka vstříc svému osudu. Vysvětlení, co nutilo mladou, krásnou a zjevně privilegovanou ženu zvolit smrt. Samozřejmě, že by nepsala přímo o ní, ale její život by posloužil jako předloha. Erika dosud vydala čtyři knihy, všechno biografie o velkých spisovatelkách. Zatím se neodvážila napsat nic vlastního. A teď se jí inspirace nabízela. To, že Alexandru znala, by mělo být předností.

Člověk v ní se otřásal nechutí, zatímco spisovatelka jásala.

Maloval štětcem na plátně silné červené čáry. Dělal to už od svítání a poprvé po několika hodinách odstoupil, aby se na své dílo podíval. Pro necvičené oko to byla jen velká plocha rudé, žluté a oranžové, nepravidelně dělící velké plátno. Pro něho to bylo ponížení a rezignace, změněné do vášnivých barev.

Vždycky maloval stejnými barvami. Minulost na něho vykřikovala a posmívala se mu a on maloval se stále větším zaujetím.

Po další hodině si zasloužil první ranní pivo. Sáhl po nejbližší plechovce a ignoroval fakt, že včera večer na ni oklepával popel z cigaret. Kousíčky smítek mu ulpěly na rtech, ale dopil do poslední kapky a potom plechovku odhodil na zem.

Měl na sobě jen spodky, vpředu zažloutlé od piva nebo zaschlé moči. Nešlo to rozpoznat, nejspíš to bylo obojí. Vlasy mu visely na ramena a hrudník měl bledý a propadlý. Anders Nilsson vypadal jako troska, ale obraz na stojanu ukazoval velký talent, který byl v ostrém kontrastu s jeho vlastním úpadkem.

Klesl na zem a opřel se o stěnu proti plátnu. Vedle něho ležela dosud neotevřená plechovka piva a požitkářsky se zaradoval z lupnutí, když zvedl víčko. Barvy na něho vyzývavě křičely a připomínaly mu, že to, čemu se věnoval skoro celý dosavadní život, je zmařené. Proč, sakra, musela všechno zničit? Proč to nemohla nechat být? Ta zatracená sobecká děvka myslela jen na sebe. Chladná a nevinná jako princezna. Anders ale dobře věděl, co se v ní skrývá. Byli odliti ze stejného kadlubu. Roky vzájemného utrpení je zformovaly a spojily v jedno, a ona si najednou myslela, že může změnit zavedený pořádek. „Kruci!“

Zapotácel se a hodil dosud poloplnou plechovkou přímo do plátna. Kupodivu se neroztrhlo a to ho pozlobilo ještě víc. Prohnulo se a plechovka sklouzla na zem. Tekutina vystříkla na malbu, po které začala téct rudá, oranžová a žlutá a vytvářet nové nuance. S uspokojením hleděl na výsledek.

Dosud úplně nevystřízlivěl z opilosti v minulých dnech a alkohol na něho začal rychle působit, navzdory mnohaletému tréninku. Pomalu upadal do dobře známého opojení a v nose cítil pach zvětralého alkoholu.

Měla vlastní klíč od bytu. Na předsíni si pořádně očistila boty, i když věděla, že je to úplně zbytečné. Venku to bylo čistější. Postavila tašky s jídlem a pečlivě si pověsila kabát. Nevolala na něho, byla si jistá, že v této chvíli už zhasl.

Kuchyně ležela nalevo od předsíně a byla v šíleném nepořádku jako obvykle. Špinavé nádobí za několik týdnů se válelo v hromadách nejen kolem dřezu, ale i na stole a židlích, dokonce i na zemi. Nedopalky, plechovky od piva a láhve po alkoholu byly úplně všude.

Otevřela ledničku, aby mohla uložit nákup, a viděla, že přišla na poslední chvíli. Uvnitř bylo úplně prázdno. Vykládala nákup, chvíli tiše stála a sbírala síly.

Byt byl malý, jednopokojový, takže obývací pokoj i ložnice byly v jednom. Těch několik kousků nábytku mu opatřila ona, ale mnoho si dovolit nemohla. Pokoji dominoval malířský stojan, stojící před oknem. V jednom rohu místnosti ležela na zemi rozdrbaná matrace. Neměla na to, aby mu koupila pořádnou postel.

Ze začátku se mu snažila pomoct, udržovat jeho i byt v pořádku. Uklízela, čistila, prala mu oblečení a myla i jeho samotného. To ještě doufala, že se všechno obrátí k lepšímu. Od té doby už ale uplynula řada let. Někde během toho času ztratila sílu. Teď se spokojovala s tím, že má alespoň co jíst. Často si přála, aby dokázala více. Těžce na ni doléhal pocit dluhu. Když klečela na zemi a utírala jeho zvratky, cítila, že alespoň v té chvíli zase něco splatila.

Pohlédla na něho. Ležel natažený podél zdi. Páchnoucí vrak s nesmírným talentem, skrytým pod špinavým povrchem. Mnohokrát se zamýšlela nad tím, jak by všechno dopadlo, kdyby se tehdy před pětadvaceti lety rozhodla jinak. Byl to hodně dlouhý čas na přemýšlení.

Někdy ho nechala ležet na zemi a odešla. Dnes ale ne. Zvenku sem táhlo a cítila, jak je podlaha pod tenkými punčocháči ledová. Vzala ho za paži, která mu bez života ležela po boku. Nereagoval. Oběma rukama ho táhla na matraci a otřásla se, když pod rukama cítila jeho ochablé svaly. Po chvíli námahy se jí podařilo větší část těla dovléct nahoru, a protože tam neměl žádnou deku, přehodila přes něho jeho bundu. Námahou se zadýchala a na chvíli si sedla. Kdyby po letech uklízení neměla tak silné paže, nikdy by něco takového ve svém věku nedokázala. Bála se představy, že to jednoho dne fyzicky nezvládne.

Pramen vlasů mu padl přes obličej a ona ho něžně ukazováčkem odsunula. Život pro žádného z nich nedopadl tak, jak si kdysi představovala, přesto si chtěla alespoň to málo uchovat.

Lidé na ulici od ní odvraceli pohled, i když ne dost rychle, aby nezahlédla jejich soucit. Anderse znalo celé městečko, patřil mezi známé alkoholiky. Někdy se v opilosti vydal na nejistých nohou ven a na kolemjdoucí vykřikoval hanlivá slova. Všichni ho odsuzovali, k ní cítili sympatie. Vlastně by to mělo být opačně. To její slabost mu zkazila život. Už nikdy víc jí nesmí povolit.

Zůstala sedět několik dalších hodin a hladila ho po čele. Někdy se ve své bezmoci pohnul, ale její doteky ho uklidňovaly. Za okny pokračoval normální život, ale tady se čas zastavil.

Pondělí přineslo několik stupňů nad nulou a těžké dešťové mraky. Erika vždycky jezdila hodně opatrně, ale teď zvolnila ještě víc pro případ, že by uklouzla. Řízení nepatřilo k jejím zálibám, ale dávala přednost samotě v autě před návalem v autobuse nebo ve vlaku.

Když zahnula na dálnici, mohla si dovolit trochu zvýšit rychlost. Ve dvanáct hodin se měla setkat s Henrikem Wijknerem, ale z Fjällbacky vyjela brzy a na cestu do Göteborgu měla dost času.

Zamyslela se nad rozhovorem s Annou. Stále si neuměla představit, že by sestra skutečně prosazovala prodej jejich domova. Rodiče by byli zoufalí, kdyby to věděli. Ovšem pokud v tom byl namočený Lucas a vzala v úvahu, že by si s něčím takovým vrásky nedělal, dalo se věřit všemu.

Než si začne dělat skutečně starosti, musí zjistit, jak její situace vypadá po právní stránce. Do té doby se jeho nápadem nenechá zlomit. Teď se musí soustředit na nadcházející rozhovor s Alexandřiným manželem.

Henrik Wijkner zněl ve sluchátku velice sympaticky a okamžitě věděl, oč jde. Jistě, že za ním smí přijet a položit mu otázky, když pamětní článek je pro Alexiny rodiče důležitý.

Byla zvědavá, jak vyhlíží Alexandřin domov, i když ji nelákala konfrontace s žalem dalšího člověka. Setkání s jejími rodiči bylo srdcervoucí. Jako spisovatelka dávala přednost přijímání skutečnosti na vzdálenost. Ponechat si odstup. Současně to ale byla první možnost jak poznat dospělou Alexandru.

Erika a Alexandra byly nerozlučné kamarádky od prvního dne školy. Byla pyšná na to, že si ji vyvolila právě Alexandra, která byla magnetem pro všechny kolem sebe. Každý se chtěl přátelit právě s ní, ale ona sama si svou popularitu neuvědomovala. Byla zdrženlivá, přitom měla sebejistotu na dítě dost neobvyklou. Byla otevřená a přátelská, ani trochu stydlivá. A právě ona si zvolila Eriku za svou přítelkyni, ačkoliv ta sama by se k ní nikdy neodvážila přiblížit. Po celou dobu byly nerozlučné, dokud se Alexandra v posledním roce nezačala odtahovat. Erika jejich přátelství želela a hodiny sedala opuštěně ve svém pokoji. Jednoho dne, když u nich doma zazvonila, jí nikdo neotevřel a Erika se dozvěděla, že se Alexandra s rodiči odstěhovala a ani se s ní nerozloučila. Nikdy nepochopila, co se vlastně stalo, ale tehdy přičítala vinu sobě a usoudila, že jí už Alexandra měla dost.

Erika se proplétala Göteborgem na ostrov Särö. Čtyři roky ve městě studovala a dost dobře se tu vyznala, ale tehdy nejezdila autem a v tomto směru pro ni město bylo jen velká neznámá. Kdyby mohla jet po cyklostezkách, bylo by to pro ni snadnější. Göteborg byl pro nezkušeného řidiče zlým snem, se spoustou jednosměrných ulic, zaplněnými rondelami, a stresujícím cinkáním tramvají, které se blížily ze všech stran. Měla pocit, že všechny cesty vedou do Hisingenu. Kdyby z křižovatky vyjela špatně, dostala by se vždycky jen tam.

Popis cesty, který jí poskytl Henrik, byl ale na štěstí podrobný a na první pokus dojela správně. Pro tentokrát nezabloudila.

Dům předčil všechno její očekávání: veliká bílá vila z přelomu devatenáctého a dvacátého století s výhledem na moře a malým pavilonkem, který byl příslibem vlažných letních večerů. Zahrada sice ležela pod sněhovou pokrývkou, ale už jen svou velikostí naznačovala, že patrně potřebuje pečlivou ruku zahradníka.

Minula vrbovou alej a projela velkými vraty na parkoviště před domem. K mohutnému vchodu z dubového dřeva vedlo několik schodů. Nebyl tam zvonek, musela zaklepat masivním klepátkem. Dveře se okamžitě otevřely a ona v nich málem čekala panskou v zástěrce a čepci. Stál v nich ale muž, a jistě to byl Henrik Wijkner. Vypadal nečekaně dobře a Erika byla moc ráda, že ráno věnovala dost času vlastnímu vzhledu.

Vešla do haly, která byla větší než celý její stockholmský byt.

„Erika Falcková.“

„Henrik Wijkner. Vzpomínám si, že jsme se zahlédli v létě, v restauraci u náměstí Ingrid Bergmanové.“

„Ano. Café Bryggan. To souhlasí. I když mi připadá, že od léta uplynula celá věčnost, hlavně když pomyslím na počasí.“

Henrik něco zdvořilého mumlal v odpověď. Pomohl jí s bundou a pokynul jí do salonu, do něhož se vcházelo z haly. Opatrně se posadila na gauč, jenž - alespoň podle jejích slabých znalostí - byl jistě starožitný a patrně i hodně cenný. Přijala pozvání na kávu, a než ji Henrik připravil a vyměnili si několik frází, v skrytu ho pozorovala s pocitem, že nevypadá příliš zdrceně. Různí lidé ale vyjadřovali svůj smutek odlišným způsobem.

Byl neformálně oblečen v perfektně nažehlených kalhotách a značkové jasně modré košili. Barva vlasů se blížila černé a měl je ostříhané do elegantního, ale nepříliš uhlazeného účesu. Tmavě hnědé oči mu dodávaly trochu jižanský vzhled. Sama dávala přednost mužům méně perfektního vzhledu, ale přesto cítila jeho přitažlivost. Vypadal, jako by byl vystřižen z módního časopisu. S Alexandrou museli tvořit naprosto oslňující pár.

„Máte nádherný dům.“

„Díky. Jsem už čtvrtá generace Wijknerů, která tu bydlí. Můj prapradědeček ho nechal postavit na rozhraní století a od té doby stále patří rodině. Kdyby tyto zdi mohly mluvit...“ Usmál se na Eriku.

„Ano, jistě to musí být nádherné, mít kolem sebe historii rodiny.“

„To jistě. Ale přináší to i velkou zodpovědnost. Pokračovat v otcových stopách a podobně,“ lehce se zasmál. Erice připadalo, že ho zodpovědnost přespříliš netíží.

Sama měla pocit, že je v elegantní místnosti beznadějně ztracená a snažila se najít trochu pohodlnější polohu na krásné, ale tvrdé pohovce. Nakonec se posunula až na krajíček, opatrně upíjela kávu z maličkých šálečků a bojovala s přáním odtáhnout malíček. Obávala se, že by to vypadalo spíš směšně než světaznale. Zabojovala sama se sebou před táckem, přichystaným na stolku, a souboj prohrála, když nakonec sáhla po tlustém plátku bábovky.

„Alex tento dům milovala.“

Erika právě uvažovala, jak by se měla přiblížit ke skutečnému důvodu své návštěvy, a byla proto vděčná, že se ozval sám Henrik.

„Jak dlouho jste byli spolu?“

„Tak dlouho, jak jsme byli manželé. Patnáct let. Poznali jsme se v Paříži. Alexandra tam studovala dějiny umění a já jsem se snažil získat alespoň základní ekonomické znalosti, přinejmenším abych se mohl zhruba starat o rodinné impérium.“

Moc pochybovala o tom, že by jeho vědomosti byly jen základní.

„Hned po svatbě jsme se vrátili domů do Švédska a do tohoto domu. Moji rodiče už byli oba mrtví a během těch několika let, kdy jsem žil v cizině, dům začal silně upadat. Alexandra se ale okamžitě pustila do jeho renovace. Přála si, aby tu všechno bylo perfektní. Každý detail, každá tapeta, kus nábytku nebo koberec je buď renovovaný originál z doby, kdy byl dům postaven, nebo něco, co sama koupila. Prohledala mnoho starožitností, aby našla přesně to, co tu bylo za časů prapradědečka, když tu bydlel. Na pomoc měla spoustu fotografií a výsledek byl skutečně fantastický. Současně zakládala svou galerii a já vůbec nechápu, jak to všechno stačila.“

„Jaká byla jako člověk?“

Henrik si nechal dost času na odpověď.

„Byla krásná, klidná, perfektní. Někdo ji možná mohl pokládat za domýšlivou, ale jen ten, kdo ji neznal. Nikoho k sobě blízko nepouštěla. Muselo se o ni usilovat.“

Erika mu dobře rozuměla. Alexandřina zdrženlivá síla se někdy mohla pokládat za nadřazenost, ale ty dívky, které tak o ní mluvily, pak často spolu soupeřily o to, která z nich si sedne vedle ní.

„Jak to myslíte?“ Moc si přála, aby to popsal sám.

Henrik se zahleděl z okna a poprvé od chvíle, kdy vstoupila do tohoto krásného domu, se jí zdálo, že za jeho šarmem vidí opravdový cit.

„Šla vždycky vlastní cestou. Neohlížela se na jiné lidi. Ne, že by byla zlá, to ne, ale jinak to neuměla. Pro mou ženu bylo nejdůležitější, aby ji nikdo nezraňoval. Kvůli tomu muselo všechno ostatní jít stranou. Jenomže to je problém: pokud k sobě nikoho nepustíte ze strachu, že to mohl být nepřítel, zbavíte se i možných přátel.“

Odmlčel se a pak na Eriku pohlédl. „Mluvívala o vás.“

Erika neskrývala překvapení. Při vzpomínce, jak jejich přátelství tenkrát skončilo, se domnívala, že se k ní prostě Alexandra obrátila zády a zapomněla na ni.

„Na jednu věc se pamatuju zvlášť dobře. Řekla mi, že jste byla její poslední opravdová přítelkyně. ,Poslední čisté přátelství.' Právě tak to řekla. Připadalo mi to trochu zvláštní, ale ona o tom víc nemluvila a já jsem se jí nechtěl ptát. Nikdy nikomu jinému o tom už neřekla. Jsem si jist, že přes všechny ty roky jste právě vy měla stále v jejím srdci své místo.“

„Miloval jste ji?“

„Víc než cokoliv jiného. Byla mým celým životem. Všechno, co jsem kdy řekl nebo udělal, se nějak týkalo jí. Bohužel si toho nejspíš nikdy nevšimla. Kdyby mě dokázala k sobě pustit, asi by dnes nebyla mrtvá. Všechno jí leželo na dosah ruky, ale na ničem jí opravdu nezáleželo. Nějakým podivným způsobem se u ní mísila zbabělost i odvaha.“

„Birgit a Karl-Erik nevěří, že si skutečně sama vzala život.“

„Ano, já vím. Zřejmě bych tomu ani já neměl věřit, ale nevím, co si mám myslet. Žil jsem s ní přes patnáct let, a nikdy jsem ji nepoznal.“

Hlas měl stále suchý a věcný, stejným tónem by mohl komentovat třeba počasí, ale Erika už věděla, že její první dojem z něho nemohl být chybnější. Želel své manželky hluboce, jen to více skrýval než její rodiče. Instinktivně chápala, že není jen smutný z Alexandřiny smrti, ale i z toho, že navždy přišel o naději, že ho bude milovat stejně jako on ji. Plně ho chápala.

„A čeho se vlastně bála?“

„Na to jsem hledal odpověď tisíckrát. Skutečně to nevím. Když jsem s ní o tom chtěl mluvit, vždycky se okamžitě stáhla do sebe. Jako by měla nějaké tajemství, o které se s nikým nechtěla dělit. Zní to jistě podivně. Ale protože nevím, co skrývala, nemohu ani posoudit, jestli byla schopná se zabít.“

„Jaký měla vztah k rodičům a sestře?“

Znovu se na chvíli zamyslel.

„Napjatý. Jako by se všichni nějak míjeli. Jedině její mladší sestra Julia je jiná. Ta vždycky řekne, co si myslí. Míval jsem pocit, že v rodině probíhá ještě jeden další, souběžný dialog. Neumím to vysvětlit. Asi jako by mluvili kódovaně a zapomněli mi ten kód sdělit.“

„Jak to myslíte, že je Julia jiná?“

„Nejspíš víte, že ji Birgit měla hodně pozdě. Bylo jí už dost přes čtyřicet a rozhodně si ji neplánovali. Připadá mi jako kukačka v hnízdě. Nemohlo být nijak snadné mít sestru jako Alexandra. Julia jako malá nebyla moc krásná a v dospělosti není o nic atraktivnější. Jistě si dobře pamatujete, jak vypadala Alexandra. Ta jediná rodiče vždycky zajímala, zatímco mladší sestra stála stranou. Vyrovnávala se s tím tak, že se z ní stala rebelka. Ale já ji mám rád. Pod jejím zachmuřeným zevnějškem je něco hezkého a já doufám, že to jednou někdo objeví.“

„Jak reagovala na Alexinu smrt? Jaký byl jejich vzájemný vztah?“

„Na to se musíte zeptat Birgit nebo Karla-Erika. Já jsem ji neviděl nejméně půl roku. Studuje pedagogiku v Umeu a tráví tam všechen čas. Doma nebyla ani o Vánocích. Pokud jde o vzájemný vztah sester, myslím si, že Julia Alexandru vždycky zbožňovala. Když se narodila, tak už Alex studovala mimo domov, ale pokud jsme byli všichni společně, Julia za ní chodila jako pejsek. Alexandra ji nechala, většinou jí to nevadilo. Někdy se stalo, že ji to rozčilovalo a odbyla ji, ale jinak si jí nevšímala.“

Erika cítila, že se jejich rozhovor chýlí ke konci. V pauzách mezi hovorem bylo ticho ve velkém domě hutné a tušila, že je v něm Henrik Wijkner hodně osamělý.

Zvedla se a podala mu ruku.

Vzal ji mezi obě své dlaně a několik vteřin ji podržel, než ji pustil a šel před ní ke dveřím.

„Asi se ještě zajedu podívat do galerie,“ ozvala se.

„Ano, to je skvělý nápad. Byla na ni nesmírně pyšná. Vybudovala ji sama od základů spolu s přítelkyní ze studií v Paříži, Francine Bijouxovou. Vlastně se teď jmenuje Sandbergová. Stýkali jsme se i soukromě, i když trochu méně poté, co se jim narodily děti. Francine je teď jistě v galerii. Zavolám jí a vysvětlím, kdo jste. Určitě bude o Alexandře ráda vyprávět.“

Henrik jí podržel dveře a Erika se s posledními díky obrátila a šla k autu.

V téže chvíli, kdy otevřela dveře auta, se spustil liják. Galerie ležela na Chalmersově ulici, ale po půlhodině objíždění to vzdala a auto zaparkovala v Hedenu. Nebylo to daleko, ale v dešti jí to připadalo jako deset kilometrů. Kromě toho stálo parkování dvanáct korun na hodinu a Eriku pomalu opouštěla dobrá nálada. Deštník s sebou pochopitelně neměla a byla si jistá, že její zvlněné vlasy budou za chvíli vypadat jako pokažená trvalá.

Přeběhla přes hlavní třídu a taktak se vyhnula čtyřem tramvajovým vozům, které hrkaly směrem k Mölndalu.

Minula restauraci Valand, v níž během studií prožila nejeden divoký večer, a zahnula doleva na Chalmersovu. Galerie Abstrakt ležela vlevo, s velkými výlohami do ulice. Když Erika vešla dovnitř, zacinkal nad dveřmi zvoneček. Sál byl mnohem prostornější, než jí zvenku připadalo. Zdi i strop byly bílé, což zdůrazňovalo vystavené umění.

V zadní části místnosti zahlédla ženu, nepochybně Francouzku. Byla nesmírně elegantní a pomáhala si rychlou gestikulací, zatímco se zákazníkem mluvila o nějakém obraze.

„Hned přijdu, rozhlédněte se kolem.“

Její francouzský přízvuk byl nesmírně půvabný.

Erika ji vzala za slovo a s rukama sepnutýma za zády pomalu procházela sálem. Tak, jak naznačovalo jméno galerie, byly zde obrazy v abstraktním stylu. Kostky, čtverce, kruhy, podivné postavy. Erika sklonila hlavu na stranu a s přimhouřenýma očima se snažila pochopit, co měl umělec na mysli a co jí samé nepochybně unikalo. Ne, pořád viděla jen totéž a musela si připustit, že chápání moderního umění je nad její schopnosti.

Stála zrovna před velkým rudým plátnem s nepravidelnými žlutými plochami, když za zády zaslechla klapot ženiných střevíčků na šachovnicové podlaze.

„Nádhera, že?“

„Ano, je to pěkné. Ale po pravdě řečeno ve světě umění nejsem moc doma. Myslím si, že Goghovy slunečnice jsou nádherné, ale moje umělecké vidění končí právě asi tam.“

Francine se usmála. „Jistě jste Erika. Henri mi volal a řekl, že jste na cestě.“ Natáhla k ní hebkou dlaň a Erika si rychle otřela ruku, dosud vlhkou od deště.

Žena proti ní byla malá, něžná a nesmírně elegantní, jak dovedou být jen Francouzky. Ve srovnání s ní se Erika se svými sto pětasedmdesáti centimetry cítila jako obryně.

Francine měla havraní vlasy hladce sčesané z čela do měkkého uzlu a oblečena byla do přiléhavých černých šatů. Barvu jistě zvolila s ohledem na smrt své přítelkyně a kolegyně, protože k ní se patrně více hodila dramaticky rudá nebo žlutá. Byla lehce a perfektně nalíčená, ale mejkap nezakrýval rudé okraje víček. Erika zadoufala, že její vlastní líčení déšť neponičil, ale patrně to v této chvíli byla směšná naděje.

„Mohly bychom si sednout k šálku kávy a popovídat si. Dnes je tu neobyčejný klid,“ navrhla Francine a vedla Eriku do malé místnosti za sálem. Byla plně vybavená pro odpočinek, s mikrovlnkou, lednicí a kávovarem. U malého stolu zbývalo místo jen pro dvě židle. Erika si sedla na jednu z nich a Francine jí vzápětí podala kouřící šálek. Eričin žaludek mírně zaprotestoval proti další kávě, ale dobře věděla z nespočetných rozhovorů, které vedla kvůli podkladům pro svou knihu, že z nějakého důvodu se vždycky líp povídá s hrnečkem kávy v ruce.

„Z Henriho zavolání jsem pochopila, že Alexandřini rodiče si přejí, abyste o jejich dceři napsala nekrolog.“

„Ano. Ale v posledních dvaceti pěti letech jsem ji jen letmo několikrát zahlédla, a tak bych se o ní potřebovala dovědět více.“

„Jste novinářka?“

„Ne, spisovatelka. Píšu biografie. O Alex chci napsat jen proto, že mě o to její rodiče požádali. Kromě toho jsem ji našla mrtvou. No, v podstatě právě já. Nějakým podivným způsobem cítím, že si i sama pro sebe potřebuji udělat obrázek živé Alexandry. Zdá se vám to zvláštní?“

„Ne, vůbec ne. Je to skvělé, že to chcete udělat kvůli jejím rodičům - i jí samé.“

Naklonila se přes stůl a položila pečlivě upravenou ruku přes její.

Erika cítila horký ruměnec, který se jí šířil po tvářích, a snažila se nemyslet na osnovu knihy, na které včera celý den pracovala. Francine pokračovala: „Henri mě požádal, abych vám co nejupřímněji odpověděla na všechny vaše otázky.“

Mluvila skvěle švédsky. Maličko ráčkovala a Erika si všimla, že Henrika označovala francouzskou verzí jména - Henri.

„S Alexandrou jste se seznámila v Paříži?“

„Ano, obě jsme studovaly dějiny umění. Našly jsme se hned první den. Vypadala trochu zmateně a stejně jsem se cítila i já. A zbytek je už historie, jak se říká.“

„Jak dlouho jste se znaly?“

„Spočítáme to. Henri a Alexandra na podzim slavili patnácté výročí sňatku..., takže to je sedmnáct let. Patnáct let jsme spolu vedly galerii.“

Zmlkla a k Eričině velkému překvapení si zapálila cigaretu. Z nějakého důvodu si ji neuměla představit jako kuřačku. Ruka se jí lehce chvěla a hluboce se nadechla. „Neuvažovala jste o tom, proč nepřišla do práce? V koupelně už ležela asi týden, než jsme ji našli.“

Napadlo ji, že se měla na totéž zeptat i Henrika.

„Vím, že je to divné, ale ne. Alex...,“ zaváhala, než dořekla, „Alex si dělala vždycky to, co chtěla. Bývalo to dost frustrující, ale já jsem si časem zvykla. Nezmizela poprvé. A pak se za pár dní znovu objevila, jako by se nic nestalo. Dostatečně mi to kompenzovala, když jsem byla doma s dětmi a ona se o galerii starala sama. Mám stále pocit, že to tak bude i teď. Že se prostě najednou objeví ve dveřích. Jenomže tentokrát se to nestane.“

V koutku oka se jí objevila slza.

Erika se zahleděla do šálku a nechala Francine, aby si diskrétně osušila oči. „A jak reagoval Henrik, když Alexandra zmizela?“

„Setkala jste se s ním. V jeho očích nemohla udělat žádnou chybu. Celých patnáct let ji zbožňoval. Chudák Henri.“

„Proč chudák?“

„Alexandra ho nemilovala. Jednou by to musel pochopit.“

První cigareta dohořela a Francine si hned zapálila další.

„Za ty roky jste se určitě dobře znaly.“

„Nemyslím si, že ji někdo opravdu znal. I když já možná o trochu více než Henri. Vždycky si odmítal sundat růžové brýle.“

„Henrik mi naznačil, že měl během manželství pocit, že mu Alexandra něco skrývá. Myslíte si, že to tak bylo? A pokud ano, o co mohlo jít?“

„To bylo od něho nečekaně jasnozřivé. Možná, že jsem ho trochu podcenila.“ Zvedla krásně formované obočí. „Na vaši první otázku říkám ,ano'. Vždycky jsem měla pocit, že s sebou něco vleče. Na druhou otázku je bohužel odpovědí ,ne', nemám ani nejmenší tušení, oč mohlo jít. I přes naše dlouholeté přátelství byla někde mez, přes kterou nikomu nedovolila zajít. Akceptovala jsem to, ale Henri ne. Dříve nebo později by ho to zlomilo a já si ostatně myslím, že spíš dříve.“

„Proč?“

Francine zaváhala.

„Bude prováděna pitva, ne?“

Ta otázka Eriku překvapila. „Ano, při sebevraždě se to vždycky dělá. Proč se ptáte?“

„V tom případě vám něco řeknu, protože se to stejně zjistí. Budu mít alespoň čistější svědomí.“

Pečlivě zamáčkla cigaretu. Erika napětím zadržela dech, ale Francine si dopřála dost času na zapálení třetí. Její prsty nenesly žádné známky kuřáckého zažloutnutí. Erika usoudila, že normálně Francine tolik nekouří.

„Asi víte, že v posledním půlroce bývala Alex ve Fjällbace o hodně častěji než dříve.“

„Ano, v tak malém městě fungují tamtamy. Podle místních klepen tam bývala skoro každý víkend. Sama.“

„Sama - to je upravená skutečnost.“ Francine znovu zaváhala, až se Erika málem naklonila přes stůl, aby s ní mohla zatřást a dostat z ní pravdu. Byla napjatá.

„Ano, někoho tam potkala. Jednoho muže. Jistě, nebylo to poprvé, kdy měla milostnou aféru, ale tentokrát jsem získala pocit, že je to jiné. Poprvé za dobu, co se známe, mi připadala spokojeně. A ostatně, já si skutečně nemyslím, že by si sama vzala život. Někdo ji musel zavraždit, o tom vůbec nepochybuji.“

„Jak si tím můžete být tak jistá? Ani Henrik neví, jestli byla schopná se zabít.“

„Byla těhotná.“

Informace Eriku velice překvapila. „Věděl o tom Henrik?“ zeptala se.

„Nevím. Ale v žádném případě nečekala jeho dítě. Mnoho let už spolu intimně nežili. I pokud by k tomu však někdy došlo, Alex s ním dítě mít nechtěla. Přesto, že on po tom nesmírně toužil. Ne, otcem dítěte musel být určitě ten nový muž v jejím životě - ať už je to kdokoliv.“

„Nezmínila se, o koho jde?“

„Ne. Jak jistě víte, Alex se nesvěřovala. Musím přiznat, že mě hodně překvapila, když se vůbec zmínila o dítěti, ale je to jeden z důvodů, proč nevěřím, že by si mohla vzít život. Tolik překypovala štěstím, že nedokázala mlčet. To očekávané dítě milovala a nikdy by neudělala nic, co by mu mohlo ublížit, tím méně ho v sobě zabít. Po prvé jsem ji viděla zářit. Měla jsem ji moc ráda.“ Smutným hlasem ještě dodala: „Připadalo mi, jako by se rozhodla vypořádat se svou minulostí. Netuším jak, ale z různých občasných náznaků se mi ten pocit nabízel.“

Otevřely se dveře galerie a někdo si na rohožce otřepával sníh z bot. Francine se zvedla. „Nejspíš přišel zákazník. Musím se o něj postarat. Doufám, že jsem vám aspoň trochu pomohla.“

„To určitě. Jsem moc ráda, že vy i Henrik jste byli tak sdílní.“

Šly spolu k východu a Francine cestou ujistila zákazníka, že se mu bude okamžitě věnovat. Zastavily se před obrovským plátnem s bílými čtverci na modrém pozadí a podaly si ruku.

„Utište mou zvědavost, na kolik přibližně přijde takový obraz? Pět nebo deset tisíc?“

Francine se usmála. „Spíš padesát.“

Erika hvízdla. „Tak to vidíte. Víno a umění, to je pro mě hotová záhada.“

„A já zase stěží napíšu nákupní seznam. Prostě máme každá svou specializaci, v níž jsme dobré.“

Zasmály se. Erika se zahalila do dosud mokrého pláště a vydala se ven.

Déšť se měnil ve sníh a sníh ve sněhovou plískanici, když vyjela pod hranicí povolené rychlosti. Skoro půl hodiny jí trvalo, než se propletla městem na správnou výpadovku. Konečně se blížila k Uddevalle. Svírání žaludku jí připomnělo, že se za celý den nenajedla. Zahnula z E6 u nákupního střediska Torp severně od města a vjela k McDonalds. V autě na parkovišti snědla sýrový hamburger a znovu vyrazila na dálnici. V myšlenkách se jí proplétaly oba rozhovory, s Henrikem i Francine. Vykreslovaly jí ženu, která si kolem sebe postavila vysokou zeď. Přirozeně Eriku hrozně zajímalo, kdo mohl být otcem dítěte. Francine byla přesvědčená, že Henrik ne, ale do ložnice druhého nikdy nikdo nevidí, takže to Erika zatím nevylučovala. Ale jestli měla pravdu, muselo se to týkat muže, se kterým se Alex každý týden scházela ve Fjällbace. Pokud ovšem nenavázala další vztah přímo v Göteborgu.

Alexandra žila s lidmi kolem sebe jakoby paralelně. Dělala, co chtěla, bez ohledu na to, jak to ovlivní její okolí, především Henrika. Francine nechápala, jak mohl Henrik akceptovat manželství za těchto podmínek, a Erice dokonce připadalo, že jím za to Alexandřina kolegyně i trochu opovrhovala. Ona sama však víc než dobře rozuměla tomu, jak může takový mechanismus fungovat. Mnoho let měla před očima manželství své sestry Anny a Lucase. Tížil ji pocit, jestli i ona nenese podíl viny za Anninu neschopnost změnit svou životní situaci, a dokonce i za nedostatek její samostatnosti. Když se Anna narodila, bylo jí pět let, a Erika ji od první chvíle ochraňovala před skutečností, která jí samé přinesla nejeden šrám. Anna se nikdy nemusela cítit osamělá a postrádat matčinu lásku. To, co jí neposkytla matka, jí v plné výši nahrazovala Erika, která nad ní bděla s mateřskou úzkostí.

Annu bylo snadné milovat. Bylo to bezstarostné dítě, které nic netušilo o chmurnějších stránkách života, a žilo pro daný okamžik. Přemoudřelou a věčně ustaranou Eriku fascinovala energie, jíž Anna neustále překypovala. Se samozřejmostí přijímala sestřinu péči, ale málokdy jí vydržela sedět na klíně nebo se delší chvíli mazlit. V dospívání byla dost divoká, dělala, co ji napadlo, byla lehkovážná a dost sobecká holčička. Erika si v jasnějších chvílích musela přiznat, že ji rozmazlila a ochraňovala přespříliš. Vedla ji snaha nahradit sestře to, co jí samé chybělo.

Když se Anna setkala s Lucasem, stala se pro něho snadnou kořistí. Oslnil ji svým zevnějškem, ale neviděla to, co skrýval pod povrchem. Pomalu, pozvolna ukrajoval její radost ze života a sebedůvěru, až se změnila v krásného ptáčka v kleci. Neměla ani tolik síly, aby pochopila svůj životní omyl. Každý den Erika doufala, že ji Anna poprosí o pomoc. Do té doby nemohla víc než jí být nablízku.

Ne snad, že by ona sama měla šťastnější milostný život. Prožila několik nezdařených lásek. Většinou vztah ukončila ona. Když dospěl do určitého stadia, něco jí začalo vadit. Dusila se a pocit paniky ji nakonec přiměl k rozchodu. Zpět se neohlížela. A přesto si paradoxně vždycky přála mít rodinu a děti. Teď jí bylo pětatřicet a roky jí protekly mezi prsty jako zrnka písku.

Celý den se jí dařilo na Lucase příliš nemyslet, ale teď už před tím nemohla utíkat a musela zjistit, v jaké je situaci. Ale až zítra. Dnes potřebovala jen odpočívat, aniž by myslela na Lucase či Alexandru Wijknerovou.

Namačkala číslo na mobilu.

„Ahoj, tady je Erika. Jste večer doma? Mohu se na chvíli zastavit?“

Dan se vřele zasmál. „Jestli jsme doma? Copak nevíš, co se večer chystá?“

Na obou koncích sluchátka se rozlilo nerušené ticho. Erika se usilovně zamyslela, ale nic zvláštního ji nenapadlo. Nebyl svátek, nikdo neměl narozeniny, Dan a Pernilla se brali v létě, takže nemohli slavit výročí.

„Ne, opravdu nevím. Řekni mi to.“

Z druhého konce se ozvalo silné povzdechnutí a Erika pochopila, že ta událost musí mít něco společného se sportem. Dan byl veliký sportovní fanoušek a kvůli tomu to mezi ním a Pernillou občas zajiskřilo. Ona sama našla způsob, jak přetrpět všechny večery, které musela prožít se zdánlivě významnou sportovní událostí na obrazovce, když právě byla u nich. Dan fandil Djurgardenu, a aby to bylo napínavější, předstírala, že fandí ASK - atletickému sportovnímu klubu. V podstatě ji ale sport vůbec nezajímal, zvlášť hokej ne, a Dana ještě více iritovalo, když její klub prohrával a jí to bylo jedno.

„Večer hraje Švédsko s Běloruskem!“

Vytušil, že jí to nic neříká, proto si ještě silněji povzdechl. „Chápeš vůbec, že je to obrovská událost?“

„Aha, takže jde o hokejový zápas. Myslela jsem, že se děje něco důležitého.“

Dobírala si ho a zřetelně mu naznačovala, že o večerní sportovní události nemá valné mínění. Usmívala se představě, že teď si Dan trhá vlasy. Podle něho se o sportu nesmělo žertovat.

„Takže se večer stavím, abych viděla, jak Salming prorazí ruskou obranu...“

„Salming! Copak nevíš, že skončil už před mnoha lety? Ty žertuješ, ne? Řekni, že to nemyslíš vážně.“

„Ano, opravdu s tebou žertuju. Tak nevědomá zase nejsem. Dobře, přijdu se podívat na Sundina. Je to ostatně strašně hezký mužský.“

Potřetí si těžce povzdechl. Tentokrát proto, že někdo mohl posuzovat takového hokejového giganta jinak než čistě sportovně.

„Radši toho necháme. Ale tentokrát nechci, aby to dopadlo jako minule! Žádné žvanění během zápasu, žádné komentáře, který z hráčů vypadá sexy, a především žádné otázky, jestli na sobě mají suspenzory nebo jestli si na dres navlékli podvlékačky. Chápeš?“

Erika potlačila smích a ozvala se vážným hlasem: „Čestné slovo...“

Potom hovor ukončila.

Dan a Pernilla bydleli v relativně novém řadovém domku ve Falkelidenu. Domy byly vystavené v rovných řadách, šplhaly se do Rabeského kopce a byly si tak podobné, že jeden od druhého šlo stěží rozeznat. Bylo to oblíbené místo pro rodiny s dětmi, především z toho důvodu, že se odtud nenaskýtal výhled na moře, a proto domy nebyly tak závratně drahé jako ty, které ležely blíže k moři.

Na projížďku byl hodně studený večer a auto silně protestovalo, když vyjížděla do strmého kopce. S ulehčením zahnula do ulice, kde bydleli její přátelé.

Erika zazvonila a okamžitě jí odpověděl dusot dětských nožek na předsíni. O vteřinu později dveře rozrazila malá dívenka v noční košilce až po paty, Lisen, nejmladší dcerka Dana a Pernilly. Prostřední Malin se zlobila, že dveře otevřela právě Lisen, a povyk nepřestal, dokud se z kuchyně neozvala Pernilla. Nejstarší Belindě bylo třináct a Erika ji onehdy zahlédla u stánku s párky obklopenou několika ochmýřenými mládenci s mopedy.

Jednu po druhé objala a holčičky zmizely stejně rychle, jako přiběhly.

Pernilla byla v kuchyni a s rozpálenými tvářemi připravovala jídlo. Na sobě měla zástěru s velkým tiskacím nápisem: „Polib kuchařku.“

Zdálo se, že se příprava jídla dostala do kritického bodu, protože Erice jen roztržitě zamávala a vrátila se ke kastrolům a pánvím, z nichž se kouřilo a syčelo. Erika vešla do obývacího pokoje, kde podle očekávání našla Dana, pohodlně sedícího v hlubokém křesle s nohama na skleněném stolku. V ruce držel televizní ovladač.

„Tak se mi zdá, že ty tu lenošíš, zatímco tvoje žena dře v potu tváře v kuchyni.“

„Ahoj. To víš, člověk jim musí ukázat, kde je jejich místo, a potom domov řídit pevnou rukou. To na ženy platí.“

Jeho teplý úsměv protiřečil slovům. Erika věděla, že Dan se jako hlava rodiny neprosazuje.

Rychle ho objala, usadila se do černého koženého křesla a také si opřela nohy. Dívali se na zprávy a Erika si znovu uvědomila - rozhodně ne poprvé - že své životy málem žili spolu.

Dan byl její první velkou láskou. Chodili spolu během studia na gymnáziu a tři roky byli nerozluční. Každý ale v životě chtěl něco jiného. Dan si přál zůstat ve Fjällbace a živit se stejně jako jeho otec i dědeček rybolovem. Erika se naproti tomu nemohla dočkat, až z malého hnízda vyletí. Dusila se tu a cítila, že budoucnost je pro ni někde jinde. Chvíli to spolu ještě zkoušeli i tak, Dan byl ve Fjällbace a Erika v Göteborgu, ale jejich životy směřovaly každý jinam. Po bolestném rozchodu se jim podařilo udržet přátelství, které po patnácti letech bylo stále silnější a hlubší.

Pernilla do jeho života vstoupila jako teplá utěšující náruč, když si nemohl zvyknout na to, že s Erikou už nemají společnou budoucnost. Pernilla byla u něho, když ji nejvíc potřeboval, a zbožňovala ho způsobem, který vyplňoval prázdnotu po Erice. Vidět ho s jinou dívkou bolelo, ale Erika brzy pochopila, že to bylo nevyhnutelné a že se to dříve nebo později stát muselo. Život šel dál.

Teď Pernilla a Dan měli tři dcery a Erika si byla jistá, že jejich vzájemná láska lety vzrůstá.

Zpočátku nebylo snadné, aby bývalí milenci zůstali přáteli. Pernilla manžela žárlivě střežila a na Eriku hleděla s hlubokou nedůvěrou. Časem ale uvěřila, že jí ho Erika skutečně nechce vzít, a všichni tři se začali přátelsky stýkat. Přispívala k tomu i skutečnost, že jejich dcery Eriku zjevně milovaly. Malé Lisen byla dokonce za kmotru.

„Pojďte večeřet,“ ozvalo se z kuchyně.

Na stole už stála kouřící mísa. Prostřeno bylo ale jen pro dva a Dan tázavě zvedl obočí.

„Jedla jsem s dětmi. Uložím je do postele.“

Erice bylo nepříjemné, že dělá takové potíže, ale Dan jen pokrčil rameny a nabral si plný talíř rybí polévky.

„Jak ses vlastně poslední dobou měla? Neviděli jsme tě už celou věčnost.“

Tón byl spíše starostlivý než vyčítavý, ale Erika i tak pocítila špatné svědomí, že se v poslední době málo ozývala. Měla toho prostě hodně.

„Snad to už bude lepší. Ale teď právě mám docela starosti s domem.“

„O co jde?“ podivil se Dan a pohlédl na ni nad talířem. „Přece ty i Anna ten dům milujete a vždycky si vyjdete vstříc.“

„My ano. Jenomže zapomínáš, že je tu i Lucas. Větří peníze a nechtěl by přijít o svou šanci. Na Annin názor se neohlížel nikdy a pochybuji, že teď by to mohlo být jiné.“

„Zatraceně! Měl bych ho potkat v temné noci na ulici. To by přestal být tak nafoukaný.“ Důrazně bouchl pěstí do stolu a Erika ani na vteřinu nepochybovala o tom, že by uměl dát Lucasovi pořádnou lekci. Už v mládí býval hodně silný a tvrdá práce na rybářské lodi ho ještě zocelila. I když laskavé oči prozrazovaly, že nejspíš by nikdy ani mouše neublížil.

„Zatím o tom nechci mluvit, musím se poradit, jak to vypadá po právní stránce. Zítra zavolám Marianně, je to jedna kamarádka, která pracuje jako právnička, a ta mi zjistí, jakou mám možnost zabránit prodeji. Dnes večer na to raději nechci myslet. Navíc jsem v poslední době zažila dost, aby mi materiální věci připadaly nevýznamné.“

„Ano, zaslechli jsme, co se stalo.“ Odmlčel se a potom dodal: „Jaké to je, takhle někoho najít?“

Erika se zamyslela.

„Smutné a strašné současně. Doufám, že do konce života už nic podobného nezažiju.“

Vyprávěla pak o článku, který hodlá napsat, a o rozhovoru s Alexiným manželem i její kolegyní. Dan mlčky poslouchal.

„Nechápu, proč se tak uzavírala před nejdůležitějšími lidmi ve svém životě. Měl bys jejího manžela vidět, zbožňoval ji. Ale asi to tak většinou chodí. Lidé se usmívají a tváří se šťastně, ale ve skutečnosti mají veliké problémy a starosti.“

Dan jí skočil do řeči.

„Poslyš, zápas začíná za tři vteřiny a já dám přednost hokeji před tvým filozofováním.“

„Neboj se. Vzala jsem si pro jistotu knížku, kdyby to začalo být nudné.“

Dan na ni vražedně pohlédl, ale hned si povšiml zlobivých jiskřiček v jejích očích.

Do zahájení se stačili usadit před televizí.

Marianne zvedla telefon po prvním zazvonění. „Marianne Svanová.“ „Ahoj, tady je Erika.“

„Ahoj, to je milé, že se ozýváš. Jak se ti daří? Dost na tebe myslím.“

Erice tak připomněla, že opravdu v poslední době svým přátelům moc nevolala, a mohli si tedy o ni dělat starost, ale ona sotva stačila mluvit s Annou. Doufala, že jí to všichni odpustí. Marianne byla dobrou přítelkyní od dob studia na univerzitě. Obě se věnovaly literatuře, ale teprve skoro po čtyřech letech Marianne pochopila, že nechce být knihovnicí, a začala studovat práva. Stala se úspěšnou advokátkou a jako velmi mladá už byla společnicí v největší a nejúctyhodnější göteborské právní kanceláři.

„No, vzhledem k okolnostem to ujde. Trochu si začínám dávat život do pořádku.“

Marianne nikdy nemilovala zbytečné řeči a svou neselhávající intuicí okamžitě pochopila, že kvůli povídání o počasí jí Erika nevolá.

„Co pro tebe mohu udělat? Je mi jasné, že o něco jde.“

„Opravdu se stydím, že jsem se tak dlouho neozvala, a hned potom od tebe loudím pomoc.“

„Ech, nežvaň. Co potřebuješ? Nějaký problém s dědictvím?“

„Ano, vlastně by se to tak dalo říct.“

Erika seděla u stolu a pohrávala si s dopisem, který přišel ranní poštou.

„Anna, nebo spíš Lucas, chce prodat dům ve Fjällbace.“

„Cože?“ Mariannu opustil obvyklý klid a vybuchla. „Co si o sobě k čertu myslí? Přece ten dům obě milujete!“

Erika ztratila sebeovládání a rozplakala se. Marianne se okamžitě uklidnila a telefonním sluchátkem k Erice proudila její účast.

„Co je s tebou? Chceš, abych za tebou přijela? Mohly bychom být večer spolu.“

Slzy Erice teď už opravdu tekly proudem, ale po chvilce vzlykání se uklidnila a otřela si oči.

„Jsi strašně hodná, ale už je to dobré. Opravdu. Prostě toho v poslední době bylo moc. Třídím věci po rodičích, zpozdila jsem se s knihou, nakladatel na mě naléhá, a ke všemu jsem v pátek našla svou nejlepší kamarádku z dětství ve vaně mrtvou.“ Slzami začal probublávat smích a nakonec se hystericky rozesmála. Až po chvilce se dokázala uklidnit.

„Řekla jsi, že jsi ji našla mrtvou? Nebo jsem ti dobře nerozuměla?“

„Bohužel, slyšelas dobře. Promiň mi to, je strašné, že se mohu smát. Byla to moje kamarádka z dětství. Alexandra Wijknerová. Vzala si život ve vaně domu po rodičích ve Fjällbace. Ostatně, neznáš ji? Ona a její manžel se pohybovali v nejvyšších göteborských kruzích a o takových lidech se na veřejnosti hodně mluví, ne?“

Usmála se a věděla, že totéž právě udělala i Marianne. Když byly studentky, hodlala Marianne bojovat za práva chudých. Obě věděly, že během let musela své postoje trochu změnit, aby splynula s prostředím, spojeným s prací úspěšné advokátní kanceláře. Teď nosila značkové oblečení a halenky na uzel a chodila na koktejlové party, ale Erika věděla, že tím jen Marianne zakrývá své rebelantství.

„Henrik Wijkner, ano, o tom jsem slyšela. Máme i nějaké společné známé, ale osobně jsme se nikdy nesetkali. Podle řečí je to dost bezohledný obchodník. Takový typ, co je schopen před snídaní propustit stovku lidí, aniž by mu to pokazilo chuť k jídlu. Jeho žena měla nějaký butik?“

„Galerii. Abstraktní umění.“

Mariannina slova o Henrikovi ji zmátla. Vždycky se pokládala za dobrého znalce lidí, a na ni tak rozhodně nepůsobil.

Opustila téma a vrátila se k tomu, co jí leželo na srdci.

„Přišel mi dnes dopis od Lucasova advokáta. Předvolávají mě na pátek do Stockholmu k řízení o prodeji domu po rodičích a já vůbec netuším, co mám dělat. Jaká mám práva? A mám vůbec nějaká? Může to skutečně Lucas udělat?“

Cítila, že se jí znovu začínají chvět rty. Hluboce se nadechla, aby se trochu uklidnila. Za kuchyňským oknem se třpytil záliv po několika dnech dešťového tání a nočního mrazu.

Na okenním parapetu přistál šedivý vrabčák a připomněl jí, že má koupit lojovou kouli pro ptáky. Ptáček zvědavě nakláněl hlavičku a lehce klofal do rámu okna. Když se ujistil, že tam nic k jídlu není, odlétl.

„Jak víš, pracuji jako daňový poradce, nejsem odborník na rodinné právo, a tak ti to hned neřeknu. Ale uděláme to tak: já zavolám našemu expertovi a během dne se ti ozvu. Nejsi sama, Eriko. Zvládneme to.“

Bylo moc příjemné slyšet Mariannin uklidňující hlas, a když položila telefon, hned se cítila lépe, i když nevěděla víc než před chvílí.

Práce na ni volala. Nerada vytáhla svou biografii, ale nešla jí od ruky. Zbývalo jí napsat ještě větší polovinu a vydavatelství nedočkavě čekalo na první verzi knihy. Když si znovu přečetla dva listy, které právě vytvořila, nic se jí nelíbilo a všechno zase vymazala. Cítila nechuť a dřívější radost z práce se nedostavila. Proto raději napsala načisto článek o Alexandře a vložila ho do obálky. Pak bylo načase zavolat Danovi a trochu se pošťourat v jeho smrtelné ráně, kterou mu způsobila včerejší prohra Švédska.

Komisař Mellberg si spokojeně poklepal na mohutné břicho a napadlo ho, že by si mohl na chviličku zdřímnout. Neměl právě skoro nic na práci a to, co by se našlo, je celkem bezvýznamné.

Nebylo by od věci trávit bohatý oběd v klidu, ale sotva přivřel oči, ozvalo se rozhodné zaklepání na dveře. Vešla Annika Janssonová, sekretářka.

„Zatraceně, co se děje? Nevidíš, že mám práci?“

Snažil se vypadat zaměstnaně a začal se nesmyslně hrabat v hromadě papírů na stole, ale podařilo se mu jen převrátit šálek kávy. Natekla na všechny písemnosti a komisař sáhl po tom nejbližším, co měl po ruce - spodní části košile - aby ji mohl utřít.

„Krucinál! Proč já musím šéfovat takovému oddělení! Nenaučila ses respektu ke svým nadřízeným a nevíš, že máš zaklepat?“

Annika se ani nesnažila vysvětlit, že právě to udělala. Ze zkušenosti klidně čekala, až se nejhorší bouřka přežene.

„Předpokládám, že něco chceš,“ zasyčel nakonec.

Její hlas zazněl odměřeně. „Hledá tě oddělení soudní medicíny v Göteborgu. Přesněji řečeno patolog Tord Pedersen. Máš mu zavolat na toto číslo.“

Podala mu lístek s pečlivě zapsaným telefonem.

„Řekl, o co jde?“

Probudila se v něm zvědavost. V téhle díře moc často nepřišli do styku s patologií. Třeba to bude znamenat trochu zajímavé práce pro schopného policistu.

Roztržitě ji propustil, sevřel telefon mezi ramenem a bradou, a začal vzrušeně vyťukávat číslo.

Annika vycouvala z kanceláře a s bouchnutím za sebou zavřela. Složila se u vlastního psacího stolu a jako už mnohokrát předtím trpce uvažovala, kdo na jejich malou policejní stanici v Tanumshede poslal šéfovat právě Mellberga. Podle klepů, které mezi zaměstnanci kolovaly, se v Göteborgu znemožnil fyzickým útokem na zadrženého v policejní cele. Zřejmě nešlápl vedle jen tehdy, ale asi to byla poslední kapka. Jeho nadřízení ho už měli dost. Interní vyšetřování sice nic neprokázalo, ale zjevně se báli, co dalšího by ještě mohl způsobit. Přeřadili ho na místo komisaře malé policejní stanice v Tanumshede. Každý z dvanácti tisíc obyvatel, z nichž většina byla bezúhonná, mu připomínal jeho ponížení. Jeho bývalý šéf v Göteborgu doufal, že se Mellberg v malém městě nedopustí žádné větší škody. Dosud se choval korektně. Na druhé straně ale také nebyl k žádnému užitku.

Annika měla dříve svou práci moc ráda, ale pod Mellbergovým vedením se to změnilo. Nestačilo, že to byl nestydatý mužský, ale ještě se sám viděl jako dar z nebes. Dvojsmyslné narážky, štípnutí do zadku a hrubost představovaly jen zlomek toho, co v poslední době v práci musela vydržet. Nejsměšnější na něm bylo, jak si sčesával vlasy přes pleš. Nechal zbývající vlasy růst do délky a potom si je upravoval nahoru způsobem, který připomínal opuštěné vraní hnízdo. Otřásla se při pomyšlení, jak musel vypadat rozčesaný, a byla dost ráda, že to nemusí vědět.

Zauvažovala, co jim asi chce soudní medicína. No jo, brzy se to jistě dozví. Na jejich stanici se všechny informace rozšíří během hodiny .

Bertil Mellberg naslouchal vyzvánění na druhé straně linky a pozoroval Anniku, jak couvá ze dveří. Pevná a pěkná, přesto ale příjemně zakulacená na správných místech. Dlouhé světlé vlasy, vysoká prsa a pořádný zadeček. Škoda, že pořád nosí dlouhé sukně a volné halenky. Na místě by bylo přiléhavější oblečení. Jako šéf by měl mít právo připomínek k oblečení personálu. Třicet sedm let, to si zjistil, když se podíval do jejích osobních záznamů. Je o víc než dvacet let mladší než on, přesně podle jeho chuti. O staré báby ať se stará někdo jiný. On se hodil pro ty mladší. Zralý, zkušený, dobře oblečený, a jistě nikdo netušil, že mu s lety ubylo trochu vlasů. Opatrně si sáhl na hlavu. V pořádku, seděly tam, kde měly. „Tord Pedersen.“

„Ahoj. Tady je komisař Bertil Mellberg z policejní stanice v Tanumshede. Prý jsi mě hledal.“

„Ano, to souhlasí. Týká se to úmrtí, co jste nám poslali. Ženy jménem Alexandra Wijknerová. Co vypadalo jako sebevražda.“

„Ano.“

Odpověď hned nepřicházela. Mellberg ji s napětím očekával.

„Včera jsem provedl její pitvu a sebevražda to rozhodně není. Někdo ji zavraždil.“ „Zatraceně!“

V rozrušení Mellberg znovu převrátil kávu, teď už vytekl jen malý zbytek. Košile mu opět posloužila a přibyly na ní další fleky.

„Jak to víš? Chci říct, je nějaký důkaz pro vraždu?“

„Zafaxuji ti okamžitě pitevní protokol, ale nevím, jestli z něho budeš moudřejší. Mohu ti říct nejdůležitější fakta. Okamžik, než si nasadím brýle.“

Mellberg poslouchal, jak doktor tiše prochází protokolem a souhlasně si při tom pobrukuje. Nedočkavě čekal, co se dozví.

„Tak tady to máme. Žena třicet pět let, fyzicky v dobré kondici. Ale to jste už věděli. Byla mrtvá asi týden, ale tělo bylo přesto naprosto zachovalé, především díky nízké teplotě v místnosti. Ledový povlak kolem spodní části trupu přispěl k uchování oběti. Na obou zápěstích má řezné rány, provedené žiletkou, která byla nalezena na místě. A tady kvůli tomu jsem začal mít podezření: oba řezy jsou stejně hluboké a rovné, což je dost neobvyklé, a nikdy k tomu nedochází při sebevraždě. Chápeš. Protože jsme praváci nebo leváci, je řez na jedné straně vždycky hlubší a rovnější, než když člověk musí použít ,nesprávnou' ruku. Vyšetřil jsem její prsty a moje podezření narostlo. Ostří žiletky po sobě nechává nepatrné trhlinky a Alexandra žádné neměla. I to potvrzuje, že ji pořezal někdo jiný, kdo si přál, aby její smrt vypadala jako sebevražda.“

Pedersen se na okamžik odmlčel, ale hned zase pokračoval. „Kladl jsem si otázku, jak to někdo mohl udělat, aniž by se oběť bránila. Odpovědí je toxikologické vyšetření. V těle oběti jsme našli zbytky silných uspávacích léků.“

„A co to dokazuje? Třeba si je vzala sama.“

„Jistě, i to by mohlo být. Jenomže moderní medicína má na štěstí neuvěřitelné nástroje a metody. Díky nim dokážeme přesně spočítat dobu působení léku. Udělali jsme opakované testy z krve oběti a vždycky došli ke stejnému závěru. Alexandra Wijknerová se sama nemohla pořezat, protože když se její srdce zastavilo kvůli ztrátě krve, byla už delší dobu v hlubokém bezvědomí. Bohužel, přesné časové údaje ti poskytnout nemohu, tak daleko ještě věda nepokročila, ale není nejmenší pochybnost, že jde o vraždu. Doufám, že ji objasníte. Vy asi u vás mnoho vražd nemíváte, že?“

Pedersenův hlas vyjadřoval určitou pochybnost, kterou si Mellberg okamžitě vyložil jako kritiku své osoby.

„To máš pravdu, tady se opravdu moc nevraždí. Ale na štěstí jsem tu jen příležitostně a moje pracoviště je vlastně na policii v Göteborgu. Mnoholetá zkušenost mi jistě bude k užitku i tady. Venkovští policisti budou mít aspoň příležitost se poučit, jak takové vyšetřování vypadá. Budu s tím brzy hotov.“

Mellberg se domníval, že tímto pompézním prohlášením udělal na Pedersena dostatečně velký dojem a přesvědčil ho, že nemluví s žádným začátečníkem. Lékaři se vždycky dělají strašně důležití. Jeho práce už ale skončila a vyřešení případu leží na skutečném odborníkovi.

„Ještě jsem na něco zapomněl.“ Soudní lékař sám si ve stínu tohoto sebevědomí připadal úplně neschopný, a pod dojmem toho se málem zapomněl zmínit o dalších dvou důležitých objevech: žena byla těhotná ve třetím měsíci a už dříve dítě porodila.

„Nevím, jestli to bude pro vyšetřování důležité, ale čím více informací, tím líp,“ poznamenal Pedersen.

Mellberg se tiše ušklíbl a po několika nadbytečných frázích ukončili rozhovor. Pedersen s pocitem pochybnosti, s jakou kompetencí bude Mellberg případ řešit, a ten naopak s probuzenou svěžestí a nadšením.

Koupelnu policisti po nálezu těla prozkoumali, ale teď dohlédne na to, aby dům Alexandry Wijknerové byl znovu propátrán milimetr po milimetru.

2.

Zahříval v rukou pramen jejích vlasů. Krystalky ledu se rozpouštěly a máčely mu dlaně. Opatrně vodu olízl.

Opřel tvář o okraj vany a cítil, jak se do něho zakusuje mráz. Byla nádherná. Pokrytá ledem.

Pouto mezi nimi se nepřerušilo. Nic se nezměnilo. Nic nebylo jiné. Jsou oba stejní.

S určitou námahou pozvedl její ruku a dlaň opřel o svou. Propletl si prsty s jejími. Krev už zaschla a na kůži mu ulpěly malé šupinky.

Čas ve vztahu k ní neměl nikdy žádný význam. Roky, dny nebo týdny splývaly v okamžik, v němž důležitá byla jen její dlaň v jeho. Proto bylo její selhání tak bolestné. Její krev už nikdy nebude tělo zahřívat.

Než se zvedl, položil opatrně její ruku zpět.

Potom se už neotočil.

Eriku probudil z hlubokého bezesného spánku nějaký zvuk. Napřed ho nedokázala identifikovat, než jí došlo, že zvoní telefon. Vymrštila se z postele, aby ho stačila zvednout. „Erika Falcková,“ zachraptěla a s rukou položenou přes mluvítko si odkašlala.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ledová princezna.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.