Kniha vychází s podporou

Fotografie archiv autora

Obálku s použitím fotografie Matěje Slávika

a grafickou úpravu navrhl Vladimír Verner

Odpovědná redaktorka Radka Fialová

E-knihu vydalo nakladatelství Vyšehrad, spol. s r. o.,

v Praze roku 2016 jako svou 1544. publikaci

Vydání v elektronickém formátu první

(podle prvního vydání v tištěné podobě)

Doporučená cena e-knihy 150 Kč

Copyright © Luděk Staněk, Jiří Padevět, 2016

Cover photo © Matěj Slávik, 2016

ISBN 978-80-7429-783-0

Tištěnou knihu si můžete zakoupit na www.ivysehrad.cz

PŘEDMLUVA

Roli v tom hrála historie a Facebook. Vlastně nic moc jiného. Chtěl bych na tomhle místě přijít s nějakou dramatickou historkou, ale bohužel – bylo to tak banální, jak to jen mohlo být. Když vyšla kniha Průvodce protektorátní Prahou, koupil jsem si ji. Stejně jako tisíce dalších lidí. Z mé strany to byl gesto stejně odhodlané, jako rezignované – zeď nakoupených, nepřečtených knih, které si slibuji přečíst hned, jak na to budu mít čas, a která na mě vyčítavě hledí z psacího stolu i jeho bezprostředního okolí, prostě měla dostat další bytelnou cihlu do základů. A já s tím byl tak nějak smířen. Nechápejte to špatně. Jasně jsem věděl, proč si knihu kupuji. Vždycky jsem byl blázen do historie, od malička mě fascinují dějiny okupace nacisty. A v pozdějším věku mi začalo docházet, jak dramaticky a fatálně tohle období ovlivnilo dějiny mojí rodiny, a to jak z otcovy, tak z matčiny strany.

Několik dní ležel Průvodce prostě na stole mezi ostatními tituly a zoufale čekal na trochu mého času a mé pozornosti, která možná nikdy neměla přijít. Pak jsem jednou večer knihu vzal do ruky a odložil ji v pět ráno, jen abych ji po pár hodinách spánku zase vzal do ruky. Nemá smysl tady vršit banální floskule o „osudovém setkání s knihou“. Ale pokud přečtete knihu, která má 760 stran, prakticky na tři zátahy, něco v ní asi bude.

Po pár dnech jsem se s Jiřím Padevětem spřátelil na facebooku. Pár zdvořilostních frází přešlo v žádost o rozhovor, který jsem s ním udělal pro magazín Hospodářských novin. Rozhovor a jeho autorizace přešly do několika dalších rozhovorů. A sezení u vína. A rozborů nejrůznějších věcí, od historických témat po současnou politiku. Že z těch debat nakonec vznikla kniha, je naprosto logické. Byť to s sebou nese jeden zádrhel. Jiří Padevět má životů jako kočka. Má život knihkupce, život nakladatele, život autora, život badatele, život historika, a spojit je všechny do jednoho vyprávění se vlastně ukázalo jako nejtěžší věc, která vznik téhle knihy provázela. Protože cesta mladého pankáče z Nuslí za knihkupecké pulty a později do manažerských kanceláří a do archivů a na místa v krajině, které za sebou mají temnou historii, je rozhodně stejně fascinující jako neobvyklá. Jiří Padevět navíc na téhle cestě pochopil poměrně dost o lidskosti a její absenci, o naší povaze a o tom, kdy společnost funguje jako společnost lidská a kdy jí být přestává. Doufám, že alespoň část toho, co mi na hovorech s Jiřím Padevětem přišlo zajímavé, se mi podařilo zprostředkovat i čtenářům.

Luděk Staněk

Pankáč, co rád četl

Začneme rovnou – celá tvoje práce, nebo minimálně její velká část, se točí kolem protektorátu, ty sám jsi se ale v protektorátu nenarodil. Co tě tedy hnalo zpět? Četba? Příhody z rodiny?

Rodina mě k období protektorátu nijak cíleně nesměrovala. Během dětství jsem se sice dozvěděl, že strýc, matčin bratr, zahynul v Mauthausenu a že otcův strýc, tedy můj prastrýc, zřejmě dodnes leží v troskách britského bombardéru na dně Biskajského zálivu. Jako dítě jsem tomu ale nepřikládal zvláštní význam. Po mámě jsem myslím zdědil preciznost, byť u mě se to začalo projevovat až tak nějak po třicítce. Až po vydání Průvodce protektorátní Prahou jsem začal řešit, kde se to ve mně najednou vzalo. A došel jsem k tomu, že dětství tam velkou roli hrálo. Praha, a zvláště její periferie, jako byly Nusle a Michle, vypadala vizuálně ještě pořád jako protektorát a padesátá léta. Narodil jsem se v šestašedesátém roce a ten obraz, zasunutý z dětství, evokuje právě protektorátní dobu. Ty dřevěné ohrady s plakáty a biografy, kterých tam bylo v okolí asi pět, ty uhelné sklady, ty staré tramvaje, ty já ještě pamatuji.

Filmové kulisy jako z Osvobození Prahy.

Přesně tak. Omlácené baráky, takové ty klasické plechové popelnice, které byly stejné jako na barikádách za války.

Jsi sentimentální? Přitahuje tě stará doba jen proto, že už je pryč?

Přitahuje, není to asi sentiment, jak to myslíš ty, ale zcela jistě přitahuje. Rozhodně se mi vizuálně líbí. Mě vlastně naštve, ve vší úctě k památkovému dědictví, když nějaký zámek opraví. Raději ho prolézám, když je rozflákaný. Mám rád takové ty objekty, které vypadají, jako by z nich před měsícem odešla Rudá armáda.

Ty bys byl dobrý na urbex, viď?

Jasně, vlastně ho trošku provozuji, ale moc se s tím nikde nechlubím. Pokud ale jedu okolo zajímavé ruiny, ať už je to vila, opuštěná továrna nebo koupaliště, tak zastavím a fotím.

Když se vrátíme na začátek, kde jsi vyrůstal?

Vyrůstal jsem v Nuslích.

Kde přesně?

Narozen v Londýnské ulici, mimochodem ve stejné porodnici a ve stejný den jako Pavel Kohout, jen v jiném roce. Vyrůstal jsem v Nuslích přímo vedle nuselské mlékárny, která už velmi dlouho mlékárnou není. Byla to klasická periferie, s komíny, s dílnami ve dvorech, s výhledem na mlékárnu, s parkem Jezerka za rohem, kde se odehrávala drtivá většina mých dětských her. Dnes jsem přemýšlel o svých dětských hrdinech. Ty jsi mladší než já, takže to nepamatuješ, ale my jsme si třeba hodně hráli na partyzány...

Já jsem sice mladší, ale Velká vlastenecká válka a další válečné filmy byly v televizi pořád, takže já si samozřejmě na partyzány hrál také.

Vášnivý čtenář od narození

Vida, kolega partyzán! Jako malý si prostě někdy hraješ na Vinnetoua, někdy si hraješ na partyzány. Rozlišuješ ostře dobro a zlo, ale historické souvislosti a zákruty propagandy nechápeš. Teprve později zjistíš, že s těmi partyzány, i s těmi indiány, to bylo vlastně trochu jinak. To, že Karel May byl oblíbeným autorem Adolfa Hitlera, se dozvíš až o spoustu let později. A pak ti dojde třeba i to, že Old Shatterhand jako postava báječně zapadá do nacionálně-árijské mytologie, která byla v Německu na přelomu devatenáctého a dvacátého století dost živá. Ale jako malý tyhle souvislosti samozřejmě neřešíš.

Bez starostí v Rumunsku, 1972

Pravda je, že když my jsme si hráli na partyzány a na Němce, vlastně jediný rozdíl byl v samopalech. Když jsi byl partyzán, měl jsi kulatý zásobník, když jsi byl Němec, tak jsi měl podlouhlý.

Přesně tak. Mé dětství bylo tedy trochu periferní. Naše nejoblíbenější klukovská zábava bylo takzvané „chození přes dvory“. Vytipoval se určitý blok domů, do jednoho z těch domů se vlezlo a pak se přes dvory, přes kůlny se střechami z dehtového papíru a garáže s dávno nepojízdnými auty, přes zdi se střepy a ostnatým drátem prošlo na druhou stranu bloku. Sem tam na nás někdo řval, párkrát jsme se proběhli se psem nebo domovním důvěrníkem za zády, ale stálo to za to.

Dneska se tomu říká parkour.

Zase tak moc jsme neběhali a neskákali, opravdu jen pod tlakem okolností. Jinak to bylo takové pomalé, pozvolné, občas nás někdo vyhodil, tak jsme se zase vrátili na začátek cesty a zkusili to znovu a jinudy. Bylo to nesmírně dobrodružné, lepší než Foglar a May dohromady. A pak tu byl park Jezerka. Tenkrát byl větší, protože v dětství je všechno větší, vlastně byl převelký. Táta ti přijde velký, park Jezerka ti přijde obrovský, a pak zjistíš, že je to vlastně všechno menší, než se zdá.

Sladké dětství, 1969

Co máš jako takovou tu první, zásadní vzpomínku z dětství? Vím, že je to zrádná otázka, ale co se ti z dětství vybaví jako první?

Nechci to politizovat, ale jedna z prvních vzpomínek jsou vojenská auta. Ruští vojáci. Máma měla bráchu, který žil v Jablonci nad Nisou a za kterým jsme často jezdili. Jezdilo se přes Starou Boleslav, přes Brandýs nad Labem, přes Mladou Boleslav, žádná dálnice ještě nebyla. Cesta trvala tenkrát tři hodiny i víc a velmi často byla přerušována. Vzpomínám si, jak stojíme v autě u krajnice a kolem nás projíždějí vojenské náklaďáky popsané azbukou.

Studená válka občas vypadala tak studeně.

Tam byly všude sovětské posádky. Vlastně tenkrát to člověk ani nevnímal. Neviděl agresory nebo něco špatného. Prostě vojáci, a to bylo zajímavé. Přitom otec vždycky byl tak trochu rusofob, rozmlouval mi někdy i čtení ruské literatury, kterou já mám dodnes dost rád. On prostě pod vlivem událostí z roku 1968 nesnášel Rusy, a jak už to během normalizace v rodinách chodilo, mně, školákovi, raději nevysvětloval proč vlastně. Pak jsou tu klasické dětské vzpomínky. Jsem jedináček, ale měl jsem množství bratranců a sestřenic, protože matka je nejmladší z pěti dětí. A já jsem byl zase nejmladší z téhle příšerné smečky. Takže jsem velmi často skončil přivázán u mučednického kůlu. Ale později to mělo i výhody, protože bratranci, kteří už měli řidičák, mě učili jezdit na motorce, když já jsem ještě žádný řidičák neměl, a naučili mě i další „klukovské věci“, jako vrhání nože a sekery, zakládání ohně, krádeže ovoce v sadech a chytání ryb na pytlačku. Tohle tě táta nenaučí. Sestřenice představovaly první příležitost k nahlédnutí do světa dívek, byly blíž a komunikace s nimi byla jednodušší než se spolužačkami. Rodina byla velmi pospolitá, především z matčiny strany. Příklad jsem si z toho ale nevzal, dodnes se necítím nejlépe ve větších společenstvích. I tenkrát jsem si většinou po nějaké době sednul do kouta na zem nebo pod stůl a četl jsem si.

Veselé Vánoce, 1973

Takže samotářské dítě, co si hodně četlo?

Hodně jsem četl, hodně jsem kreslil. Naučil jsem se kreslení dokonce dřív než čtení. V první třídě jsem se poprvé pořádně porval kvůli děvčeti. Dva chlapci jsme milovali stejné děvče. Odešel jsem z té rvačky se zlomenou rukou a sok skončil s dvěma vyraženými zuby a natrženým uchem.

Počkej, to musela být na prvňáky hodně tvrdá rvačka. Čím jste do sebe mydlili?

Rukama, nohama. Nicméně děvče se asi po dvou měsících od té rvačky odstěhovalo a z nás se stali velmi dobří kamarádi. A jak jsem měl tu zlomenou ruku a ruka to byla pravá, mistrně jsem toho využil. Nemohl jsem strašně dlouho psát, protože mě braly do té ruky neustále křeče. Ale zvláštní na tom je, že kreslit jsem mohl, to šlo, takže jsem se půlkou první třídy prokreslil. Pak už jsem byl nějakou zvláštní shodou náhod vždycky dobrý žák. Nebyl jsem šprt, ale měli jsme často na lavici takový ten praporek „vzorná lavice“. Mám podezření, že to možná bylo i tím, že jsem seděl se synem paní učitelky, s dnešním pedagogem Vysoké školy ekonomické Jirkou Klečkou. Až do druhého stupně jsem se učil neustále na samé jedničky. Nějak to šlo samo až do té doby, kdy nastala potřeba se už opravdu učit. Strašné bylo setkání s ruštinou. Vůbec jsem netušil, co se po mně chce, ale nebyl to nějaký ideologicky motivovaný odpor. Jen jsem nechápal, proč se mám učit nějaké divné znaky, kterým vůbec nerozumím, k tomu ještě matoucí v tom, že jich polovina vypadá stejně jako ty naše, ale znamenají něco jiného.

A podědil jsi po otci tu rusofobii? Nebo naopak takové to, že když tě do toho otec žene, začneš dělat opak?

V zajetí surrealismu, 1981

Asi jsem to po něm trošku zdědil, určitě v té politické rovině, v traumatu osmašedesátého, v nechuti k imperiální politice Ruska, ať už se zrovna jmenovalo Sovětský svaz nebo jinak. Později ti začne docházet, jak moc byl vývoj v naší zemi sovětským Ruskem ovlivněn nejen po roce 48, ale především v období těsně předcházejícím komunistickému puči. Přesto jedna z českých vlastností, kterou asi nejvíc nesnáším, je, že se svoje vlastní problémy často snažíme svalit na někoho jiného. V osmatřicátém jsme se nebránili, ale může za to Hitler. A Angličani a Francouzi. V osmačtyřicátém tady byl komunistický převrat a můžou za to Sověti, nikoliv naši vlastní komunisti. Za odsun si můžou sudetští Němci sami. Za holokaust si můžou Židi, za znásilnění si můžou ženský. Takhle to nikdy nefunguje.

Ale je to pohodlné, ne?

To určitě. Táta taky hodně četl. On je vlastně muž knihy, vyučil se tiskařem a pak celý život dělal redaktora na různých pozicích. Jeho poslední zaměstnání před odchodem do důchodu bylo šéfredaktor nakladatelství Pressfoto, které vydávalo především obrazové publikace.

Takže tě to tam dohnalo taky...

Přesně, ano. Táta četl především detektivky a sci-fi, jeho hrozně baví vědeckofantastická literatura, a k tomu mě i vedl. Jednak to bylo doma v knihovně a jednak mě k tomu pořád ponoukal. I když, určitě znáš ten efekt, když ti rodiče neustále něco doporučují...

Tak na to kašleš...

Tak se na to vykašleš. Například jsem dodnes nepřečetl knihu Kdo chytá v žitě. Tak dlouho mi ji táta doporučoval, až jsem se zatvrdil a asi už ji nikdy číst nebudu. Koneckonců je to knížka, která se má číst v patnácti. Nicméně z těch detektivek a z těch sci-fi jsem toho přečetl strašně moc. Myslím, že detektivka je žánr, který ti vlastně o zemi, ve které se odehrává – ať už je to van Gulikova stará Čína nebo Švédsko z knížek Sjöwallové a Wahlöö – řekne víc než turistický průvodce.

Je to tak. A to ještě člověk tehdy nevěděl, že Sjöwallová – Wahlöö byli radikální levice.

Zeměměřič P., 1982

No, ono to z toho trochu leze. Komisař Beck má doma na zdi plakát Mao Ce-tunga. A když jsme u těch spisovatelů ve službách režimů, ideologií a různých podivných organizací – další dětský autor a hrdina našeho dětství, Arthur Ransome, byl agentem Kominterny...

Ano, z jeho knížek jsem se naučil, že existuje zázvorové pivo. A strašně mě tehdy překvapilo, že ho můžou pít děti.

A taky vše okolo lodí, uzly a spoustu dalších věci, takže v těch knihách se člověk leccos naučil. Když ses ptal na ty nejstarší zážitky, můj nejstarší čtenářský zážitek, který mám uložený v paměti, je, že sedím na záchodě, patřičně obnažen samozřejmě, a na stehnech mám Malého Bobše. A ta knížka je strašně velká a strašně těžká a strašně mě tlačí do stehen a strašně mě nebaví. Možná i proto, že to byla povinná četba, asi ještě i ve tvé generaci. Patří k titulům, které jsem taky nikdy nedočetl. Mohu ti nabídnout jedno pikantní přiznání: na to, jaký jsem byl zdatný čtenář, jsem čtenářský deník velmi často fixloval.

To asi každý, ne?

Ale i v nepovinné četbě. Jak jsem netrpělivý, měl jsem spoustu knížek nedočtených. Začal jsem se u nich nudit, nebo to na mě bylo moc pomalé. Na druhou stranu jsou knihy, které jsem četl třeba i osmkrát. Moje čtenářství začalo Krtkem, nikdy nedočteným Malým Bobšem, pokračovalo mayovkami a přešlo ke klasickým válečným románům jako Na západní frontě klid, Mladí lvi, Hlava 22 nebo Jak jsem vyhrál válku, což je kniha, kterou dodnes miluji.

Tam je ta slavná scéna, jak hrají kriket. Tu mám v paměti dodneška.

Míchá se tam skvělý anglický humor s absurditou války a tebou zmíněná kapitola o výuce kriketu v jakémsi řeckém městečku v horách je vynikající ukázkou nesnází okupačních jednotek. Vlastně ukázkou střetu dvou kultur. Díky těmto knihám jsem se taky dostal k informacím, které tenkrát v dějepisu chyběly. Konkrétně tahle britská intervence v Řecku a následné potlačování povstání komunistů v roce čtyřicet devět, nesmírně krvavé, krvavější než válka předtím, o tom jsme se v dějepise neučili. Je tu i další vzpomínka z dětství, která se týká historie. Někdy v šesté, sedmé třídě jsme probírali druhou světovou válku, která mě už tenkrát strašně bavila. A měli jsme kupodivu na dějepis muže, dokonce zástupce ředitelky. Chodil do hodiny v takovém tom klasickém bílém silonovém plášti, vypadal spíš jako lékárník než jako učitel. Když mě zkoušel ze Stalingradu, použil jsem sousloví stalingradský kotel. A on dostal úplný záchvat štěstí, že někdo takhle malý zná ten terminus technicus a že ho dovede dokonce správně použít. Nicméně hlavní zábavou na základce v dějepisu zůstávaly bitvy pomocí Atlasů světové historie. Dva chlapci vzali na ramena dva menší chlapce a ti se mlátili, dokud všichni nepopadali na zem. Jako další munice v podobných bitvách sloužily ke svačině povinně odebírané pytlíky s mlékem.

Jo, to si pamatuju. Nicméně, máme tady už zájem o historii. Bylo to z literatury?

Bylo to ze čtení, z filmu a z modelaření.

Z modelaření?

Rodiče, zatím bezstarostní, asi 1958

Byl jsem už od útlého věku modelářem, zpočátku samozřejmě velmi neobratným. Stejně jako měli sběratelé desek ilegální burzy, tak i plastikoví modeláři měli ilegální burzy, na které byly také zátahy. Zřejmě bylo v normalizačním Československu i slepování a barvení kusů plastu protistátní činnost...

Opravdu?

No jistě. Zvlášť když jsi prodával třeba letadlo Luftwaffe, tak jsi musel na té krabici alespoň pečlivě zamalovat svastiku na směrovce, protože za to ti nějaký horlivý esenbák mohl přišít i propagaci fašismu. Krabičky s obrázky letadel a tanků na bojištích byly jednou ze vstupních bran zájmu o válku. Okamžitě mě začalo zajímat, kde ten konkrétní tank opravdu jezdil, co to bylo za válečnou operaci a jaké byly osudy jeho posádky. Začal jsem shánět knížky, co tady vycházely v šedesátých letech, třeba v edici Magnet.

Observace okolí, 1967

Na střední škole se k tomu přidal zájem o výtvarné umění, kinematografii. Na základce historii doplňovala vlastně jen muzika. Punková muzika.

Ty jsi poslouchal punkovou hudbu v sedmé třídě?

Ano, Sex Pistols. Většina třídy poslouchala Boney M. A já tyhle teroristy.

A jak ses dostal k Sex Pistols?

Kamarád přinesl desku, zřejmě z ilegální burzy. Nebyl jsem asi nikdy úplně plnokrevný punker, bavila mě vedle toho i spousta jiných věcí. Samozřejmě tam hrálo roli i v tomhle věku tak potřebné odlišení od většiny, která byla na přelomu sedmdesátých a osmdesátých let hodně šedivá. Důležitou roli hráli i bratranci. Jeden z nich, který v polovině osmdesátých let emigroval do Austrálie, poslouchal Franka Zappu, což pro mě bylo úplné zjevení. K punku se připojila tahle muzika. Při prvním pokusu o emigraci odnesl všechny desky ke mně, ale nějak to nevyšlo a vrátil se už z Jugoslávie. O rok později mu to vyšlo, ale to už ty desky svěřil někomu jinému. Dost mě tenkrát naštval, protože mít kompletního Zappu, kdo by si tenkrát přál víc.

V legendárním Ponrepu jsem viděl víc filmů než po zbytek života, asi rok 1983

Natáčení filmu Tablety profesora Gábora,1983. Film se nedochoval, naštěstí...

Středověk, 1987

Natáčení středověkého filmu, 1987. V popředí Honza Hřebejk, který mi dělal asistenta režie.

Knihkupec, 2000

S Pavlem Tigridem (uprostřed) a „panem knihkupcem“ Bohumilem Fišerem (třetí zprava) v Knihkupectví Fišer, asi 1998

Když se bavíme o těch prvních vzpomínkách, vzpomínáš si, kdy jsi poprvé slyšel punkovou hudbu? Vždyť to přece musel být hodně výrazný zážitek...

To tedy byl. České vysílání BBC dávalo seriál o britském punku. Patnáct minut, myslím, že každou středu odpoledne. Někdo mě na to upozornil a pak už stačilo naladit rádio. Představ si byt v prvním patře Nuselské ulice, z jehož okna se ze sovětského gramorádia Arktur, které vážilo asi třicet kilo, linou Sex Pistols a další kapely. A dva nezletilci sedí pod oknem, aby mohli kouřit a byt vyvětral, než přijdou rodiče domů. Pijí k tomu železité víno, koupené v drogerii, protože v hospodě by jim nic neprodali. Jo, a ještě listují pornočasopisy. Je rok sedmdesát devět nebo osmdesát. Klukům je třináct nebo čtrnáct. A jeden z nich jsem já.

Přelom sedmdesátých a osmdesátých let, tvrdá normalizace. Jak na tu dobu vzpomínáš?

Šeď, to je asi obvyklá odpověď. Slovo šeď se používá asi až zpětně, ale když se nad tím zamyslím, je velmi výstižné. Protože ta doba byla opravdu šedivá. Ale nejen šedivá, i taková zvláštně mazlavá, moc ji nebylo za co chytit. Vlastně asi neměla žádný tvar. Myslím, že na přelomu sedmdesátých a osmdesátých let začíná konec českého bolševika. Společnost už byla znuděná, v okolních státech se už něco dělo, a tady nic. Tehdy se začalo hodně měnit klima, lidé toužili něco dělat. Cokoliv, co je vytrhne z té strnulosti, nemusel to být nutně odpor proti režimu. Někteří spadli do punku, někteří spadli do drog, někteří začali vekslovat. Někteří začali dělat amatérské filmy, někteří začali psát knížky pro samizdat, někteří organizovali výstavy. Společnost se začala hýbat a dostávala konkrétní obrysy.

Navíc lidi začali toužit po věcech ze Západu, začínala doba konzumu.

Samozřejmě, tohle kdyby soudruhům, nedej bože, došlo, možná se udrželi u moci déle. Konzum asi reprezentoval především Tuzex. Fenomén a anomálie, kterou dnes těžko někomu vysvětlíš. Proč tady byly dvoje peníze a obchody, ve kterých státní měna neplatila? Stejně jako nikomu nevysvětlíš knižní čtvrtek.

To je pravda. Proč jste stáli ve frontě na knihy zrovna ve čtvrtek?

Průkazové foto, 1988

Za dob mého vyučování na Střední škole pro knihkupce a nakladatelské pracovníky jsem to studentům často vysvětloval. Vůbec to nechápali. Proč jste v ten čtvrtek stáli frontu, proč jste si to nešli koupit až v pátek? Vysvětluj jim ten mechanismus, který je dnes naprosto nepochopitelný.

Jak tě změnil punk?

Koupil jsem si těžké boty, teda jediné těžké boty, které byly k dostání, takzvané farmářky. Nastříkal jsem si je černým sprejem na auta, sehnal jsem si z nějakých bruslí červené tkaničky. Takže ano, vidět to na mě bylo. Seděli jsme s kamarády v Jezerce v altánu a poslouchali jsme z kazeťáku punk. Kouřili jsme, plivali okolo sebe na zem a vůbec se chovali strašně drsně. Sem tam na nás nějaký důchodce zahrozil holí, sem tam se objevila hlídka VB a legitimovala nás. Samozřejmě jsme si všichni mysleli, že patříme k odboji. Tenkrát se mi dostala do ruky kniha Roberta Merleho Za sklem, která reportážním způsobem popisuje studentskou revoltu v Paříži v roce 1968. Nejvíc se mi líbily pasáže o trockistech a o výrobě zápalných lahví. Dodnes nechápu, jak se to mohlo, ještě v nakladatelství Svoboda, někomu podařit protlačit k vydání.

Co jsi tehdy chtěl dělat?

Věděl jsem bezpečně, že nechci jít na vojnu. Co budu v životě dělat, jsem vůbec neměl tušení. Ze základky jsem zkoušel z osmé třídy grafickou průmyslovku, kde jsem neudělal zkoušky z matematiky, takže jsem šel do devítky. A z devítky už jsem nechtěl nic riskovat, tak jsem dělal přijímačky na Střední průmyslovou školu zeměměřičskou, což se ukázalo pro můj život jako zcela zásadní a důležité. Za prvé to byla škola, která byla bizarní topograficky. Sousedila s výcvikovým střediskem pohotovostního pluku SNB v takzvaném Údolí dutých hlav v Hrdlořezích. Takže se dalo z okna pozorovat, jak na louce probíhal nácvik potlačování demonstrací, v těch slavných bílých přilbách. Škola to byla neuvěřitelně svobodná. Profesorský sbor sestával zčásti z lidí z praxe, to znamená ze zeměměřičů, z geodetů nebo z lidí, kteří uměli kreslit mapy. Od druháku jsme měli za třídní paní profesorku Jelínkovou, češtinářku, která mě přitáhla k mnoha skvělým literárním dílům. Učila tam taky proto, že její manžel byl Antonín Jelínek. Během pražského jara byl předsedou Svazu spisovatelů a pak nemohl vůbec nic, skončil v dělnickém povolání. Ona byla ráda, že učila alespoň na průmyslovce. Taky jsme měli výbornou ruštinářku, která tlumočila při rozhovorech v Čiernej pri Čope v roce 1968. Tahle škola byla nesmírně svobodné území. Jako studenti jsme vydávali časopis, o kterém jsme si mysleli, že je ovlivněný surrealismem. Jmenoval se Židle má špatný spaní. Točili jsme amatérské filmy, hlavně horory, opět s nádechem surrealismu. Některé se dokonce dochovaly a jsou na YouTube. Během studia jsem věděl, že mě čekají dva roky vojny a že se svou povahou to taky nemusím přežít. Nebyla to fobie, spíš běžný strach, prostě jsem se bál. Hrály v tom roli i zkušenosti starších bratranců a kamarádů se šikanou a s lampasáckou vojnou, což je z pohledu historika dodnes neprozkoumaný fenomén. Tehdy byla šikana velice rozšířená a podle dnešních měřítek i dost extrémní. Takže jsem raději zkusil přijímačky na Pedagogickou fakultu, kde jsem po přijetí vydržel až do roku 1988, kdy mě vyhodili.

Takže jsi rukoval...

Vojenským lapiduchem, 1989

Takže jsem rukoval v dubnu osmdesát devět s vidinou dvouleté vojny, ve třiadvaceti letech. Ale měl jsem obrovskou kliku. Narukoval jsem do Žatce na letiště. Tenkrát tam bylo letiště, pevná hráz proti imperialismu, dneska je tam průmyslová zóna. Takzvaný přijímač, tedy první měsíc vojny, kdy tě naučí pochodovat, stlát postel, vytírat podlahu, podávat hlášení, padat na držku do bláta, leštit kanady a střílet, se odehrával na Hoře svatého Šebestiána v Krušných horách, což je městečko, které dostalo strašně zabrat v pětačtyřicátém, když museli odejít místní Němci. Za tou zdevastovanou vesnicí v lese, který sestával ze zbytků stromů, zničených kyselými dešti, byl jeden dvoupatrový barák, obehnaný ostnatým drátem. Prostě idyla. Nějak jsem si řekl, že ne, že jsem na něco takového už moc starej. Asi po pěti dnech jsem přestal jíst. Ne že bych držel hladovku...

Ale tiše jsi hubnul...

Tiše jsem hubnul. Nakonec jsem šel na ošetřovnu a sdělil jsem lékaři, že nemůžu jíst. Doktor byl rozumný a nechal mě ležet na ošetřovně, ovšem dali ke mně nějakého staršího vojáka, aby hlídal, jestli nejím tajně. Mohl jenom ohlásit, že vážně nežeru, že jsem snědl za tři dny jednu bramboru. Tenkrát jsem vážil velmi dlouho pětašedesát, osmašedesát kilo při skoro sto devadesáti centimetrech. Punker přece nemůže bejt tělnatej, to moc nejde. Když jsem na ošetřovně i dál hubnul, poslali mě na vyšetření do Ústřední vojenské nemocnice, nejdříve na internu, pak na psychiatrii. Psychiatrické vyšetření bylo rozkošný zážitek. Seděl jsem v uniformě v čekárně a žmoulal v ruce vojenskou knížku a cestovní rozkaz. Se mnou tam seděli další, předstírali různé stavy šílenství, záchvaty padoucnice, spontánní močení...

To je jako ze Švejka.

Nejčestnější povinnost mladého muže, 1989

To je horší, protože se to opravdu stalo. Když jsem přišel na řadu, ozvalo z ordinace: další. Tak jsem vstoupil. Za bílým stolem seděl člověk v uniformě. Předpisově jsem se tedy zahlásil: Soudruhu majore, dovolte mi s vámi promluvit. On mi to blahosklonně dovolil a otcovsky pravil: Co vás trápí, soudruhu vojíne? Po pravdě jsem odpověděl, že nemůžu jíst, nemůžu spát, strašně špatně si zvykám na nové prostředí a kolektiv. Mimochodem tím kolektivem trpím dodnes. Ten dobrý muž, který ke vší absurditě situace ještě vypadal jako dvojče herce Klause Kinského, mě nechal zdvořile asi deset minut mluvit a žehrat na osud. A pak se na mě podíval a pravil: To si zvyknete. Další. A dovolil mi odejít, čímž audience skončila a mazal jsem zpátky na Horu svatého Šebestiána, na ošetřovnu.

Jak to dopadlo?

Na ošetřovně za mnou přišel absolvent, lékař, jehož jméno si nepamatuju, což je škoda, protože mi možná zachránil život. Zeptal se, jestli nechci studovat školu zdravotních instruktorů v Uherském Hradišti. Netušil jsem přesně, co je to zdravotní instruktor, netušil jsem pořádně, kde je Uherské Hradiště, ale bez váhání jsem souhlasil. Odkvačil jsem tedy do Uherského Hradiště. Dodnes umím píchnout injekci, dovedu odebrat krev, umím ošetřit kdejaké poranění. Když vidím někoho ležet na ulici, tak se té situace neleknu a myslím, že dokážu pomoct. Školu jsem absolvoval, byl jsem slavnostně vyřazen s hodností svobodníka a vrátil jsem se do Žatce na letiště. Stal jsem se zkrátka lapiduchem. Asi po měsíci jsem získal vlastní kancelář na ošetřovně už ne jako pacient, ale jako ošetřovatel. Tam jsem i spal, takže na žádný kolektiv jsem si už nemusel zvykat a oděn jsem chodil do bílého pláště a bílých kalhot. Pak přišel listopad osmdesát devět a zapečetili nám televizory.

Fakt?

Fakt. Asi po týdnu je to přešlo. No a pak jsem byl skoro každý víkend doma. Samozřejmě načerno, doufám, že dnes už jsou tahle moje nedovolená opuštění posádky promlčena. Díky třem týdnům hladu a nepohodlí jsem přežil vojnu v relativním klidu.

Mladý muž mezi knihami

Když se vrátíme do osmdesátých let, dokážeš tam najít něco z dnešního pohledu pro tebe formativního?

Knihy, knihy, knihy. Tenkrát jsem přečetl většinu toho, co jsem kdy v životě přečetl, postavil jsem si sklep, základy a několik pater svého čtenářského domu. Počínaje Dostojevským, přes surrealisty, přes americkou drsnou školu, přes Shakespeara po expresionisty. Co bylo hodně formativní? Návštěvy antikvariátu. Knihovnu jsem si opravdu usilovně budoval. Nikdy jsem si nemyslel, že jsem dramaticky inteligentní nebo dramaticky pohledný chlapec, a tak jsem lákal děvčata na knihovnu. Pojď se podívat na knížky, dáme si k tomu láhev. Dnes to asi zní zvláštně, ale tenkrát některá děvčata smysluplně poskládanou knihovnu ocenila. Považ, měl jsem Kafku, Babela i Eliota... Pokud se týká antikvariátů, měl jsem vytyčenou pevnou trasu. Když skončila škola brzy, tak než se šlo večer do hospody, stihnul jsem obejít pěšky většinu pražských antikvariátů. Můstek, Dlážděná, z Dlážděné pěšky okolo Jeruzalémské synagogy na Vinohradskou třídu. Potom zpátky do Ječné, kde většinou nic nebylo, ale kde tenkrát šéfoval můj pozdější šéf a přítel doktor Jirsa. Pak na tramvaj a s úlovky domů. Někdy ještě metrem do Dejvic na Kulaťák, tam byl taky antikvariát...

A bylo to hledání konkrétních titulů, nebo bloumání?

Hledal jsem spoustu konkrétních titulů, měl jsem doma dokonce seznam toho, co chci sehnat, a když jsem to sehnal, tak jsem si to pečlivě odškrtnul.

Sběratel knih.

Ne, sběratel ne. Nikdy jsem nesbíral edici nebo určité období. S jedinou výjimkou edice Živá díla minulosti, kterou nemám kompletní dodnes, ale už jich chybí jenom pět. Vždycky mě bavilo, a to je moje prokletí dodnes, strašně moc věcí. Byl jsem schopen si z jedné antikvární pochůzky přinést Nezvala, Chandlera, Babela, třetí svazek opusu Vojenská letadla, gotický román Mnich a nějakou propagandistickou hrůznost z padesátých let.

Dekadence v plném proudu, 1986

V pozdějším věku už člověk tolik knih nepobere...

Dneska už bych spoustu z toho nečetl, byť je to skvělá literatura. Nevím třeba, jestli se někdy ještě vrátím k Dostojevskému, četba románu vyžaduje koncentraci. Občas se vracím třeba k surrealistům, i když od nich jsem vlastně asi nikdy neodešel.

Takže ty nemáš nic, co by sis dneska četl pro zábavu? Tedy z toho, co tě bavilo tehdy? Já se takhle vracím třeba k Chandlerovi. Toho můžu číst pořád.

Takhle čtu třeba Černý barony nebo Jak jsem vyhrál válku. Tyhle knihy znám skoro nazpaměť, a přesto se kdykoliv zase směju. Přitom zrovna Baroni jsou historicky trochu mimo, protože ona to zase taková legrace nebyla. Myslím, že většina přeživších pétépáků tuhle knížku moc nemusí.

Chtěl jsi někdy emigrovat?

O emigraci jsem nikdy vážně neuvažoval. Mám to tady fakt rád, hodně rád. Prahu, českou krajinu. V tomhle jsem strašně konzervativní. Dokonce jsem přesvědčený, že člověk má umřít tam, kde se narodil, což je asi dnes úplně zpátečnický názor.

Hodně cestovat, to ano, ale doplazit se zase domů. Cesta mi dělá strašnou radost, ale návrat ještě větší. Česká krajina mi dělá vyloženě dobře.

S profesorkou Evou Semotanovou a kolektivem autorů Akademického atlasu českých dějin, 2014

S kamarádem Mirkem Bártou na křtu knihy Civilizace a dějiny, 2013

S přáteli Mirkem Bártou a Martinem Kovářem na Světu knihy, 2013

Křest knihy Povaha změny, 2015

Kmotrem knihy rozhovorů kamaráda Martina Kováře, podzim 2015

S Martinem Kovářem a Vaškem Cílkem (vpravo) v Brestu, 2015

Moji autoři i čtenáři Ivan Klíma, Martin Kovář a Jaroslav Pánek (vpravo)

Jakou jsi měl tedy představu o životě?

Že si zalezu někam do antikvariátu mezi knížky a všichni mi dají pokoj. Což se fakt víceméně stalo. Podle mě o tom bylo rozhodnuto, když mě v roce 1988 vyrazili z vysoké.

Za co?

Za kombinaci špatné docházky, chování a výzoru, který se neslučoval s morálkou socialistického učitele. Nevěděl jsem pak co dál, ale věděl jsem, že mám pořád před sebou vojnu, kam jsem nechtěl. A táhlo mě to ke knížkám. Chtěl jsem sedět v antikvariátu na té správné straně pultu a být obklopen knihami. Zkusil jsem si najít práci v národním podniku Kniha, pod který tehdy všechny antikvariáty spadaly, ale nebylo volné místo. Dokonce zrovna nebylo ani volné místo knihkupce v žádné prodejně národního podniku Kniha. Tak jsem zkusil štěstí v reprezentační prodejně Československého spisovatele, která byla na Národní třídě v Topičově domě. Bylo to na tehdejší dobu velké reprezentační knihkupectví, které ovšem vypadalo spíš jako mausoleum. Nastoupil jsem na začátku roku osmdesát osm. Knihkupectví bylo rozsáhlé, v té době byla plná zaměstnanost, pracovalo tam tolik knihkupců, že se museli za pultem po hodině střídat. Polovina zaměstnanců tak seděla každou druhou hodinu takzvaně vzadu, maximálně jeden z nich řezal nožem balicí papír. Někdo uklízel sklad, ale většina prostě zabíjela nudu. Dalo se tam báječně číst. Zažil jsem tam jako knihkupec ony pověstné knižní čtvrtky. Taky jsem rychle zjistil, že knížky v té době byly zboží velice dobře směnné. Vedle bylo řeznictví...

Počkej, takže jsi měnil knížky za bůček?

Já ne, ale dělo se to. Za bůček nevím, ale za uherák určitě.

Jaká knížka měla hodnotu uheráku?

Sofiina volba například. Pak byla oblíbená dvojice Hrabal – Páral, které si tenkrát zákazníci ve frontě docela pletli. Věta: „Dejte mi toho Hrabala nebo Párala, nebo co to vyšlo...“ byla poměrně častá. Tehdy byl ředitelem Československého spisovatele normalizační básník Jan Pilař. V redakci tam pracovali zajímaví lidé, jako třeba velmi vzdělaný muž a pozdější televizní bavič Ivo Šmoldas, nebo pozdější novinář Denis Verecký, který už je na pravdě boží.

Jako knihkupec jsi přišel s těmihle lidmi do kontaktu?

Oni chodili do knihkupectví pro rozumy. Ptali se, co se prodává, jak se prodává to, co redigovali. A taky se tam dělaly mejdany. Byla to podle mě doba, kdy se na pracovištích obecně hodně chlastalo. Většinou už třeba ve čtyři odpoledne. V obchodě ne, tam bylo otevřeno do šesti, tam to zas tak úplně nešlo.

Po vojně, konkrétně koncem roku 1990, ses do obchodu vrátil. To musel být naprostý šok z té změny, ne?

Sběratel umění, 2015

V prosinci devadesát byla situace na knižním trhu v podstatě stejná jako v prosinci osmdesát devět. Jistě, prodávala se spousta rychle dovezené exilové literatury, začala fungovat malá i větší soukromá nakladatelství, vznikla Paseka, ze samizdatu se vynořila Pražská imaginace, vzniklo nakladatelské družstvo Atlantis. Všichni chrlili mraky knížek, z dnešního pohledu některých dost nezajímavých. Vedle toho vycházela spousta brakové literatury, začala vycházet pornografie, rodokapsy, Ivo Železný vydával Večery pod lampou. Nicméně pořád to, zřejmě ze setrvačnosti, fungovalo dost socialisticky. Nebyly knižní čtvrtky, ale lidi se ze zvyku chodili ve čtvrtek ptát, co vyšlo. Se socialismem to mělo společnou ještě jednu věc: knihy vycházely pořád v obrovských nákladech.

Do kdy to trvalo?

Do devadesátého třetího, tam se to prudce zlomilo. Najednou se začaly náklady prudce snižovat, nakladatelé masově vyprodávali za minimální ceny. Kniha přestala být něčím výlučným, přestala být společenským příznakem. Lidi začali mít jiné starosti a jiné možnosti.

Navíc začala vysílat televize Nova, to je podle mě podceňovaný fenomén. Každý měl velké plány, jak vydělá peníze a tak... Měl jsi tyhle sny také?

Neměl, byl jsem v té době ještě pořád naivní idealista, nebo co. Pořád jsem dělal to, co předtím. Chodil do práce, po antikvariátech a svobodu si užíval po hospodách. Miloval jsem tu svobodu knižního trhu. Vycházelo, na co si člověk vzpomněl, a mně vlastně nic nechybělo. Knihkupectví Československého spisovatele si později pronajal pan doktor Jirsa, kterého jsem znal jako antikváře z Ječné ulice. Udělal z toho mauzolea akademické knihkupectví a antikvariát Akant. Vydrželo to asi dva roky a pak to zavřel, protože nájem se z knih nedal zaplatit. Byl to devadesátý třetí, devadesátý čtvrtý rok a ta úplně svobodná éra knižního trhu, ve které se ovšem taky objevilo hodně vyložených podvodníků, se prostě chýlila ke konci.

Z hlediska obchodu je tohle strašně zajímavá situace. Byl jsi u zásadního zlomu v trhu s knihami. Lidé najednou přestali knihy masově kupovat a nejspíš už nikdy v té míře nezačnou. Jaký to je pocit?

Nejsem asi moc sentimentální člověk. Trh se mění vlastně pořád, ale ty zlomy už nejsou tak markantní a zákazník je často ani nepostřehne. Český knižní trh se podobá rakouskému, byť je tady moc nakladatelů na to, jak jsme malá země. Knihkupci musí mít už minimálně tak pět let úplně stejné pocity, jako měli před sto lety sedláři. Je to řemeslo, které tu pořád je a nejspíš pořád bude, ale jeho zlatý věk skončil. Nemyslím si, že papírová kniha někdy skončí, pokud nenastane apokalyptický otřes celé civilizace. Věřím, že čtenářské ghetto vždycky existovat bude, jen se bude podle momentální ekonomické a politické situace zmenšovat nebo zvětšovat. Když se podíváš na knížku, tedy na kodex technologicky, tak patří mezi nemálo předmětů, jako je třeba lžíce nebo nůž, které jsou stejné několik stovek nebo dokonce tisíce let, a jsou tak dokonale provedené, že není důvod je měnit. Co se technologicky změnilo na knize od roku patnáct set? Jiný druh papíru, jiný druh písma, už není vázaná v kůži zvířete, ale funguje pořád stejně. A hlavně je to skvělá konzerva na informace.

Při obrovském nárůstu informací, který právě probíhá, dost neskladná konzerva. Nemůžeš mít doma všechny knihy, které bys chtěl...

To je pravda. Ale nárůst informací s sebou nese specializaci. Čili čím dál tím víc lidí se zajímá o čím dál tím menší, užší obory. Před rokem osmdesát devět jsem já a mnoho dalších lidí kupovali v podstatě vše, co vyšlo zajímavého z beletrie, z poezie, z filosofie, z dějin filmu, z dějin umění. Kdo to dneska dělá? Jednak bys musel mít ještě jeden byt na knihy, jednak to samozřejmě nejde učíst. Mnohost s sebou nese nutnost specializace.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pod tíhou historie.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.