TŘI  HÁROŠI

NA

SICÍLII

Jiří Kostúr

Jiří Kostúr

Toulky Bosnou, Albánií a Řeckem

Vydáno v roce 2016

Nakladatelství Jiří Kostúr (jiri.kostur@seznam.cz)

© Jiří Kostúr, 2016

Fotografie: Jiří Kostúr, Miroslav Skalický Skalák

ISBN: 978-80-88139-12-6 (EPUB)

ISBN: 978-80-88139-13-3 (MOBI)

Bibliografie Jiřího Kostúra (1942):

Roční doby (přírodní lyrika), Severočeské nakladatelství, 1973.

Satori v Praze (autobiografické povídky), Pragma, 1993, rozebráno.

Lesní hovory (přírodní lyrika), Torst, 2000, rozebráno.

Toulavý kopyta (cestopis o putování s koněm po Šumavě a Vysočiny, vlastní vydání, 2006.

Vidět sekvoje, a zemřít…(cestopis z amerického Jihozápadu), Akcent, 2008.

Baráky – souostroví svobody (se spoluautorem Františkem Stárkem Čuňasem kniha rozhovorů s aktéry undergroundových komun z komunistické doby), Pulchra, 2010.

Je zastoupen v Antologii české poezie I. díl (1966-2006), Dybbuk, 2009 a v antologii Chlévská lyrika (aneb zvířata nám odcházejí ze života), Sursum, 2010.

Časopis Revolver revui č. 83, 2011 otiskl kratší výběr ze sbírky mi-lostné poezie Stařec a láska. V literární revui Pandora č. 24, 2012 vyšla ukázka z připravované knihy Dobrý práskač Švejk, která vychází ze svazků StB, které byly na Jiřího Kostúra vedeny jako na nepřátelskou osobu a s nimiž se seznámil teprve po 23 letech, vlastní vydání, 2013. Tištěná kniha je už rozebrána a na jaře roku 2015 vyšla jako e-kniha.

Tančící derviš (cestopis o Turecku), e-kniha 2015.

Island-země v zrodu (cestopis o putování Islandem), e-kniha 2015.

Stařec a láska (troufalý milostný deník), milostná lyrika, e-kniha 2015.

Union Jack (cestopis o Anglii, Walesu, Skotsku a Irsku), e-kniha 2016.

Tří hároši v Pobaltí (cestopis o Litvě, Lotyšsku a Estonsku), e-kniha 2016.

Toulky Bosnou, Albánií a Řeckem (cestopis), e-kniha 2016

Obsah:

Úvodem

1. září

2. září

3. září

4. září

5. září

6. září

7. září

8. září

9. září

10. září

11. září

12. září

13. září

14. září

15. září

16. září

17. září

18. září

19. září

20. září

21. září

22. září

23. září

24. září

25. září

26. září

27. září

28. září

29. září

30. září

1. října

2. října

Úvodem

„To nebude jako v Pobaltí: zastavit kde chcem, rozložit si stůl, spát v lese,“ informoval mě Skalák, když jsem dorazil v posledním srpnovým víkendu na fesťák „Napříč“ na jeho mlejně v Meziříčku, kterej tam každoročně pořádá.

„Tak proč tam jedem?“ řekl jsem a kroutil hlavou nad nápadem plahočit se do sicilský tramtárie a nechat se vyhánět italskejma karabiníkama do placenejch kempů.

„Je to západní Evropa,“ konstatoval Pochůzkář.

Rozhodl jsem se jet teprve před čtrnácti dny. Nemohl jsem pořád  vybřednout ze srdcebolný záležitosti, která mě starýho vola potkala. Loni jsem se zabouch ve svých 67 letech do devětadvacetiletý holky. Věkový rozdíl 37 let pochopitelně nemohl mít dlouhý trvání. Nejspíš mě dostalo, že chtěla se mnou mít dítě a taky že jsem velice dlouhej čas žil sám. Najednou jsem měl k dispozici mladý tělo. Šiblo mě v makovici a dokonce jsem napsal přes 50 milostnejch básní. Prdel je, že jsou docela dobrý a kratší výběr ze „Starce a lásky“ vyšel letos na jaře v Revolver revui.

Když mě Čuňas před těma čtrnácti dny volal: „Jedeš teda?“, vzal jsem sicilskou expedici jako léčebnou kůru, která mi pomůže přijít na jiný myšlenky. V sobotu na fesťáku jsem dokonce tančil s parádní buchtou, který bylo - světe zboř se - taky zas devětadvacet let a přinesla mi pak dokonce její e-mailovou adresu! Magor měl pravdu, když v pražským divadle Archa na Čuňasovu závist o mým věkovým rozdílu s tou první „nezletilou“ řekl: „Je to pedofil!“

Původně jsme my tři hároši a spol. uvažovali o bližší Sardinii. Ta ale padla z důvodu, že přes moře je to tam daleko a převoz aut by byl drahej. Nad Sicílií a jižní Itálií jsem pokyvoval nerozhodně hlavou taky proto, že v září tam bude ještě pěkný horko. Já jsem stavěnej na severnější polohy, ale Šárka si libovala: „Musím se pořádně opálit jako černoška!“ Už jsem viděl, jak se s Pochůzkářem a Památkářem vyvalujem celý dny na plážích...

Čuňas řešil zásadní problém, neměl ženskou, která by s ním jela. S Romanou se rozešli loni po Pobaltí a mladá Kukalka s ním jet nemohla, protože v září odlítala do New Yorku dělat pokojskou. Zlanařil kamarádskou Vichřici, ale ta se dlouhodobě ubytovala v bohnickým areálu, takže byl zas namydlenej. Trn z paty mu nakonec vytáhla Romana, která mluvila se Šárkou, a když zjistila, že je Čuňas cestovatelsky plonkovej, tak se nabídla, že se ho opět ujme. Jak je vidět, romantika s Čuňasem v Pobaltí jí ještě nestačila. Nemohla ale hned s náma jet z Meziříčka a měla za náma přilítnout letadlem na Sicílii. Taky bylo nutný vyřídit rozchod s Davidem Bartoněm, se kterým v tý době chodila. Bartoň je výtvarník a seznámil jsem se s ním v Meziříčku na Silvestra. Měl dohlížet teď na mlejn, než se Skaláci vrátěj.

Fesťák skončil, mlejn se po nedělní dopolední mši Ládi Heriána na zahradě vedle rybníka vyprázdnil. Po úklidu a vrácení sudů pivovaru bysme mohli už v pondělí vyrazit, jenže Skalák se musí zúčastnit pohřbu ve Vídni a ten se koná až ve čtvrtek. Zemřela jeho bejvala družka, se kterou má dceru Nikol, a tak musíme jet přes Vídeň. „Bylo by blbý, kdybych se na funus nedostavil,“ řekl.

Čuňas proto odjel ještě s Avií do Libchavy něco zařídit. Krátil jsem si proto čas prohlížením mapy a listováním v průvodci Itálie-jih. Využíval jsem i možnost internetový pošty s krásnou tanečnicí, která chtěla poslat z Itálie pohled. Dověděl jsem se, že má dva malý kluky, bydlí v Břevnově a napsala mi i číslo mobilu, takže si můžem posílat esemesky. Já korespondenční románek zkrátím, ano psali jsme si a po návratu jsem s ní měl jedno rande na Staromáku, na který přijela na závodní koloběžce. Já to ale polepil, protože hňup jsem na sebe prásknul, že jsem ženatej, i když jsem už s bejvalou evangelickou farářkou konvertovanou ke katolíkům nežil víc jak 15 let. Ale i tak Pavle musím  poděkovat, protože mi pomohla se dostat z tý citový bryndy, který jsem se nemohl předtím úplně zbavit. Vznikla i jedna básnička a na konci úvodu expedice na Sicílii hodím v plen svý básnický střevo naivy:

Ocůny

Šel jsem se projít do Stromovky,

oděné v říjnový barevný šatník.

Na jedné louce se rozprostíral

fialový koberec ocůnů.

Podzimní květy mi připomněly,

jak jsem před třemi nedělemi

zažil úsměvnou situaci

s mladou koloběžkářkou,

která mě chtěla stavět do latě,

že jsem nesežral všechnu moudrost,

když tvrdím,

že kytky vyrůstající

na druhé straně cesty v parku

jsou taktéž ocůny,

jen trochu protáhlé,

protože rostou

v plazivém břečťanovém podrostu

zastíněném stromy.

Že na pomoc oslovila

na lavičce sedícího chlapíka s jeho přítelkyní,

tomu jsem se smál,

protože bylo srandovní,

jak chce mít za každou cenu

nade mnou navrch.

Ocůny ve Stromovce

jsem s úsměvem nevnímal,

protože jsem včera dostal e-mail,

jak dopadá vyšetřování pokusu o znásilnění,

kterého se na ní chtěl dopustit jeden řidič,

když stopovala do Plzně

na „brazilskou sambu“.

Ona totiž vyučuje

v tanečním kurzu africké tance.

Podrobnosti z vyšetřování neznám,

ale odhaduji,

že postoj policejní kriminálky

byl postaven především na tom,

že si za svou „situaci“ může sama.

„Koloběžkářku“ to rozhodilo tak,

že musela použít službu

interního psychologa Ministerstva vnitra.

U ocůnů jsem jí chtěl poslat

povzbudivou esemesku do života,

ale mobilová zpráva mi nakonec přišla málo

a tak jsem rovnou v adresáři vyhledal její číslo.

Zastihl jsem jí zrovna v autobusu,

navíc ještě k tomu s rozbitým mobilem,

že by musela hlasitost osolit na plný pecky,

aby mě pořádně slyšela.

Tak jsme si řekli jen: Ahoj

a vymáčkli se.

Po několika vteřinách mě napadlo,

že jsem ji měl přemluvit,

ať se nestydí

a klidně mě pustí na celý autobus,

aby spolucestující slyšeli:

„Kašli na všechny zmrdy světa

a buď pořád svá!“

Nakonec ale stačí,

že jsem slyšel,

jak se pousmála,

když jsem se zmínil,

že stojím ve Stromovce

u louky s ocůny.

„Pochůzkář“ Skalák a „Památkář“Čuňas

Šárka a Romana

Autor „Pravčický“ alias „Převalský“   a  Roland

Z Meziříčka jsme vyrazili tedy ve středu odpoledne. Na Sicílii jsem už nevezl rybářský nářadíčko. „Jak to?“ ptal se zklamaně Skalák, že si nebude moct z pobaltskýho Rybáře opět tropit posměch a ptát se, jak pojmenuju Jaderský moře, kde jsem zas chytil hovno.

„To víš, že jo. Budu vám znovu dělat kašpara“ odpověděl jsem. Před odjezdem jsem přišel k autu, zaparkovanýmu v podloubí na dvoře, a co nevidím: o řidičský dveře u Jimnyho jsem měl opřenej starší rybářskej prut. „Ty seš ale kurva!“ zavolal jsem na Pochůzkáře, kterej se ometal u svýho obytnýho Meďoura v prostředku dvora jako by se nechumelilo. Vzal jsem skládací vercajk, opřel ho o sloup podloubí a s rybařením bylo vymalováno. Faktem je, že to byl od Míry povedenej fór.

Skalák měl letos u Meďoura přidělanou markýzu proti slunci a na střechu jsem mu pomohl ještě umístit dvě horský kola. Šárčino jsem zabral hned pro sebe, stejně na něm jela jen jednou nebo dvakrát. Při balení taky každý druhý Pochůzkářovo slovo bylo: gumicuk, což je pružnej upevňovač věcí pro motoristy s dvěma háčky na konci pro přichycení. „Nejhlavnější je gumicuk!“ opakoval znovu už po padesátý.

My s Čuňasem jsme zatím jeli jako sólisti. Do sicilský Catanie, kam má přiletět staronová Romana, snad Památkář vydrží. Lanařil i Kaliméra, která ho ale nevyslyšela. Za to pošilhávala po mým prázdným místě spolujezdce, kde už jsem měl rozloženej kutloch od soboty a nijak jsem neprojevoval nadšení, že by do Catánie přiletěla taky s Romanou. Nějaká ta rozhoďnožka by se pochopitelně sem tam hodila, ale ne za cenu, že bych se s ní v Jimnym musel měsíc tlačit a každodenně rozkládal spací úpravu na obou stranách. Navíc „Kuře“ byla kdysi spolužačkou mýho syna na gymplu na Proseku, což by samozřejmě nevadilo, ale není zrovna úplně můj typ. Kaliméro, promiň, vím, jsem hulvát!

Se Skalákem jel v Meďouru mimo Šárky a psího cestovatele Ronalda ještě syn Jardy Neduhy, starýho frontmana kapely Extempore. Martin bydlí taky v Meziříčku, ale ve vesnici a pochází z bůhví kolikátýho manželství toho taky prošedivělýho zrzka starokatolíka, výtvarníka a alternativního rockera, kterej nevstoupil do undergroundu proto, že by musel vyplňovat členskou legitimaci... Martin se veze jen do Vídně, maká tam snad pod Skalákem, teď už si to nepamatuju.

Pochůzkář po vyfocení auťáků před mlejnem nám hned ukázal, čím se celou sicilskou anabází bude předvádět. Do Domamil, který jsou od Meziříčka pár kilometrů, vezl někomu peníze a protože neví, kde je vlevo, zatočil blbě doprava. Čuňas na mě vykřikoval: „Zapiš to, písaři, zapiš to!“

Do Rakouska jsme jeli přes Znojmo. Je v něm zavedená povinná tradice stavit se v nádražní restauraci na žrádlo. Za pajcku tam naservíruje ještě ne zcela odkvetlá blondýna plnou mísu polívky +

jakýkoli jídlo, co si zákazník vybere. Deset knedlíků ke guláši i můj zvětšenej teřich ale nezvládne. Když jsem byl kdysi hošík jako proutek, v učňáku ČKD Stalingrad na Harfě v Hloubětíně jsem jich zpucoval klidně i dvacet!

Znojemský nádraží je pro Šárku památný, tady ji pozval Skalák na první rande, jak jsem už v Pobaltí zmiňoval. „To nebylo ale tady, ale v zaplivaným bufetu vedle,“ lokalizovala Šárka místo, který nastartovalo jejich vztah až k svatbě, na kterou se Míra vohákl do ponča z pytle od brambor. Bufáč teď Míra ospravedlňoval: „Aby věděla, kdo jsem! Žádný kytičky, zlato! Jsem dělník!“

Ve Vídni budem někde nocovat. Vodičem je Skalák, kterej se tu pohybuje už 30 let od vystěhování z ČSSR v začátku osmdesátejch let a ve Vídni provozuje svou firemní stavební činnost. Jeden podzim, když v CHKO Blanskej les v bejvalým okrese Český Krumlov, kde bydlím, nebyla práce v lese – živil jsem se jako soukromej dřevorubec – tak  jsem makal s Pochůzkářovou partou jižně za Steyrem. Rekonstruovali jsme jednomu soukromníkovi venkovskou chalupu.

Míra nás dopravil napřed na nějaký parkoviště u nábřeží Dunaje, ale byla tam značka zákazu parkování nad 3,5 tuny. „Tady nemůžem bejt,“ hlásil, „mohli by nás vychytat poliši. Za pokutu to nestojí!“ To by se ale týkalo jen jeho Meďoura, Čuňasova Avie je pod váhovým limitem a o mým prťavým Jimnym není potřeba vůbec mluvit.

Harcovali jsme se s naši kolonou někam na předměstí k jednomu Skalákovýmu vídeňskýmu známýmu. Vídeňská aglomerace je rozlehlá, znám z ní jen trochu centrum a čtvrť Kaisermühlen, kde bydlí můj kámoš Ferda, a tak jsem proklínal Pochůzkáře kvůli nezadržitelnýmu klesání hladiny benzínu v nádrži. Skalák to obhajoval jeho profláklou ubytovací strategií: „Joe bydlí u jezera, tam se můžem vykoupat!“

Než jsme se dokodrcali k vídeňskýmu jezeru o velikosti vesnickýho kačáku na návsi, padnul už soumrak a i dnešní podmračený počasí stejně na nějaký čubení nelákalo. Navíc nás opět přivítala cedule s parkovacím zákazem nad 3,5 t. Hvízdli jsme to za „jezero“ na širší neasfaltovanou cestu naproti chatám, kde křoviny na naší straně splňovali základní podmínku Čuňase, aby se tam mohl po ránu hned zasunout s toaleťákem. Skalák si vylepšil svou ubytovací image aspoň tím, že kapacitu vody v kačáku doplňovala velká louže u našich aut.

Joe byl automechanik a provozoval kšefty s ojetinama. Byl asi úspěšnej, protože u Skalákova mlejna straší řada trávou zarostlejch vraků. Byl ale Rakušan a mluvil jen německy, což při mý znalosti jediný dojčland věty: Du bist ein ezel? moc k hovoru z mý strany zrovna nevedlo. Vynahradil jsem si to astronomickou disputací v češtině s novopečeným hvězdářem Čuňasem. I když je téměř slepej, ukazoval buclatým ukazovákem nad stromy do záře nad Vídní. „Co je to za hvězdu?“ ptal se na ojedinělej světelnej bod nad našema  hlavama.

Hvězdopravec Skalák hovořil s Joem uvnitř Meďoura, tak se Fanda obracel na mě na astrofyzickýho odborníka z Ondřejova. „Nevím,“ řekl jsem po pravdě.

„Mars?“ uplatnil Památkář svý školní znalosti ze základky.

„Ten je červenej. Tohle je Venuše!“ tvářil jsem se znalecky jako bejvalej ministr Baudyš blahé paměti, kterej po prostřelení podlahy vládního letounu pistolí přesedlal na astrologii. Teď už svý blboskopy plodí někde ve vesmíru.

2. září

Ráno v sedm bylo zas pošmourno a pofukoval vítr. Nechce se mi z auta ještě vylejzat, tak si čtu znova nápisy na Skalákově barevným Meďouru. Nejsou tam jen srandičky, vyskytují se tam i takovýhle: Je možné, že zlo je nutné a že nakonec zvítězí. Ale jednej tak, aby nezvítězilo skrze tebe a s tvou pomocí. Obytnej mercedes je v podstatě pojízdná studna moudrosti:

Než nadávat na tmu je lepší rozsvítit aspoň malé světýlko.

Všichni, kteří slibovali nebe, stvořili peklo.

Život je takhle hnusnej, a nakonec chcípneš.

Vyjebej s každým dřív, než vyjebe s tebou.

Čím větší bohatství jedněch, tím větší chudoba druhých.

Zvolte mě, a já s váma vymrdám.

Kvůli zmíněný kaluži jsme dvorek nedělali. Všichni ještě spí, já zalehnul dřív, a když jsem se v noci probudil, v Meďouru se ve dvě v noci stále popíjelo víno a klábosilo. Drbna Šárka včera práskla moje internetový skotačení s tanečnicí na jejich počítači.

Rozevřel jsem knížku: Dítě sněžných plání, co vezu sebou na vyvážení cesty na jih, kterou sepsal jeden Francouz o putování na koních Aljaškou s jeho indiánskou ženou a malou dcerkou, kde potom přezimujou v postaveným srubu. Kdysi jsem o podobným harcování světem mohl jen snít a za komunismu jsem realizoval svou dobrodružnou povahu aspoň pasením ovcí na Slovensku a zaměstnáním kočího na krkonošských boudách. Kanada přišla teprve po Sameťáku, Skandinávii, Island a USA jsem si šoupl až jako penzista. Zdědil jsem nějaký prachy, na komunistický kapitalisty jsem se už v lese nadřel dost, tak jsem šel do předčasnýho důchodu.

Na čelení sicilskýmu slunci vezu sebou ještě knihu: Svoboda pod bodem mrazu o Janu Welzlovi. Četl jsem o něm už hodně, Trampoty eskymáckého náčelníka v Evropě jsou jednou z ozdob mý knihovny. Tohle je dokumentární publikace doprovázená  faksimilema  jeho dopisů, dokladů, uředních lejster atp. Nějací Češi se vydali taky po jeho stopách Sibiří, kterou na počátku 20. stol. tenhle českej řízek projel se svým koníkem a se soby až na pobřeží Severního ledovýho oceánu, kdy se pak stal na ostrově Novajá zemlja eskymáckým pohlavárem. Já jsem jeden ze šťastlivců, který po pádu totality navštívili jeho hrob v zlatokopeckým Dawson Citi na Yukonu.

K snídani byla vejce natvrdo, co Šárka ještě na mlejně navařila z darovanýho plata. Čuňas se k nim vyjádřil: „Vejce na hniličko přeměňuju na pukavce!“

Rychtovali jsme se nazpátek do Vídně. Skalák se bránil převlíknutí do novýho černýho trika pro pohřeb. Komentoval jsem to: „To starý ti stačí, když budeš skákat za bejvalkou do hrobu!“

Jeho bejvalá družka ve Vídni se jmenovala Jana. Byla to sestra Dády, kterou jsem nedávno zkoušel zbalit. Jiskra ale nepřeskočila, Čuňas mi taky hned říkal: „U Dády je na prvním místě pes, chlap až na desátým!“ Psi mi nikdy nevadili, ani rádoby bílý kříženci vydávaný za čistokrevný Husky. Já choval velký rasy: čuvače, novofundlanďáka, irskýho vlkodava a naposled kavkazskýho pasteveckýho psa. Kamenem úrazu ale asi bylo, že Dáda se absolvováním emigrace v Rakousku cejtí velkou světoobčankou a my v Česku pro ni ještě lezem po stromech jako opice. Největším mým prohřeškem bylo, že mám barák vzdálený 20 km od Temelína a ona kdysi demonstrovala proti němu na rakouskejch hranicích. Ať tak, nebo onak, není sice už nejmladší, ale k černejm vlasům jí náramně sluší oranžová mikina.

Vídeňskej hřbitov je na druhý straně Dunaje taky někde v předměstský tramtárii. Je velmi rozlehlej, tak Čuňas se Šárkou zaparkovali svý tělesný schránky v autech šetřivě na parkovišti. My se Skalákem a jeho mladými spolupracovníky Pankáčem a Malým Syslem a dalšími účastníky pohřbu jsme si funerální výlet mezi náhrobky vídeňskejch Olšan neodpustili.

Na jednom náhrobku jsem objevil zlacenej nápis: Familie Magor, u kterýho jsme se po pohřbu nechali vyfotit se Skalákem a Dášou Vokatou. Magor totiž na fesťáku zkaloboval, když někde předtím vypil značnej počet panáků marjánový kořaly a na mlejně mu pak prasknul žaludeční vřed. Byl pár dní hospitalizovanej v třebíčský nemocnici a po propuštění na reverz potom čekal na odvoz přátel na autobusovým nádraží v bufetu samozřejmě už zas u několika piv. Tou společnou srandovní fotkou z Vídně jsme předběhli o rok dřív jeho skutečný letošní podzimní spočinutí na hřbitově v Kostelním Vydří. Magor už není mimozemšťan, jak se o něm vyjádřoval Čuňas jako o absolutním nezmarovi. Labuť zpěvná z Humpolce dozpívala...

Bylo po poledni a furt jsme se srali ve Vídni. Skalák nás vozil po všech vídeňských čertech, měl jsem víc jak půl nádrže nadarmo v loji. Čuňas  se také rozčiloval: „Ty vole, kvůli tobě mě už píská

spojka z toho ustavičnýho zastavování a rozjíždění na semaforech!“ S mým přitakáním dodal: „Jdi už s tou Vídní do prdele!“

Poslední zastávka než jsme z tý bývalý habsburský metropole najeli na dálniční výjezd bylo nějaký obchodní centrum. Když jsme vystoupili na parkovišti, vypadalo to, že Skalák tady zastavil snad proto, aby Šárce zakoupil luxusní sexy prádýlko, protože jsme stáli před velkým sex marketem. Ta by s ním určitě nepohrdla, ale chlapci zapadli do vedlejšího krámu a zakoupili tam soupravu vysílaček. Skládala se ale jen ze dvou přístrojů, takže já zůstal odkázanej na svůj mobilovej křáp, jehož baterie vydrží akorát na jeden příchozí hovor. Na otázku: „Kde ses vole ztratil?“ už bych nemohl odpovědět ani: „Tady!“ Zastaralýmu telekomunikačnímu prostředku firmy Siemens zhasne display a je akustickej šmytec. Napraví to až další celodenní nabíjení na dalších pět funkčních vteřin. O zakoupený technice hochů, který spolu mluví, nebudu teď předbíhat. Každopádně jsem nejezdil ustrašeně zapasovej mezi nima, abych se neztratil.

Na dálnici směr Graz se třepotá na vůdčím vozidle tibetská vlajka. Skalák ji má připevněnou na střeše nad kabinou a okraje textílie s vycházejícím sluncem nad zasněženou horou a dvouma sněžnejma lvama střežícíma Budhův diamant se už třepí v rozráženým luftu. Když jsem byl  v minulým volebním období zastupitelem v Křemži, tak jsem prosadil vyvěšování vlajky okupovanýho Tibetu na radnici. Byl to ale jediný z haldy mejch konstruktivních návrhů, na kterej mi  křemežský hlupáci kejvli a to ještě s velkým ošíváním. Taky jsem to proti čtrnácti násobné přesile vydržel jen tři roky a složil mandát, házet perly sviním nejde do nekonečna. Byl jsem zastupitelem za Cibulkův Pravej blok.

Do Itálie jsme razili přes rakouský Villach. Skalák už loni před Pobaltím musel vyměnit chladič, ale tam jsou všude roviny a tady ve větších kopcích se mu voda v chladiči přehřívá. Není divu, má  v Meďouru snad chladič ze škodovky 105... Jeho pomalá jízda mě uspává. Čuňas čelí mikrospánku po svým: „Abych neusnul, tak furt žeru!“

Míra se sune po dálnici jako šnek, ale pořád otravuje, že bysme dneska měli dorazit až k Benátkám, což je nesmysl. Plazení se do táhlých stoupání alpskýho podhůří využívám k tomu, že Jimnyho osolím na 130 a na oba nákladní slimáky čekám na odpočívadlech za sjezdem z kopce. Mám čas si tak v klidu vychutnávat výhledy na vzdálený pohoří Koralpe s prvním sněhem a loukama s horskejma statkama a dřevěnejma stodolama.

Zastavili jsme na rest place u ňáký benzínky za Grazem. Míra chce přehřívání čelit zvednutím přední masky. Čuňas k tomu říká: „Ta by se ti proudem vzduchu mohla urvat. Odšroubuj akorát ty čtyry šrouby a poklop úplně sundej!“ Ještě dodá: „Kdo je tady na myšlení?“ Obrátí se ke mně: „Zapiš to!“

Podotknu: „To už jsem včera zapsal!“

„Nevadí, budeš to psát každej den!“ Přistoupí k mladý Rakušance, která obletuje s foťákem Skalákovo auto: „Deset euro, calung!“

Kolem 21 hod. jsme dojeli asi dvacet kilometrů před Villach. Jen jsme zakotvili ve spodním rohu parkoviště u pumpy Agip, přistál za Skalákovým autem kontrolní vůz na dálniční poplatky nakláďáků. Míra musel přinýst doklady a s platební elektronickou krabičkou se posadit na půlhodiny ke kontrolorům do jejich auťáku. Výsledek: 90 euro platba za ujetý kilometry a 220 euro pokuta za nefunkčnost  platebního boxu! Od příjezdu na dálnici ho kamery na rampách firmy Kapch sledovaly, chlapík mu jejich šmírování ukazoval na počítači. Dobrej vejdělek na začátku cesty. Ještě že nemám obytnej autobus!

Pochůzkář si pokutovej zásah do financí vynahradil tím, že když odmontovával na parkovišti za Grazem přední masku kvůli lepšímu chlazení motoru, tak našel v kontejneru vyhozenej celej balík vakuově balenejch buřtů. Napíchnul ho na dně deštníkem a Šárka nám je teď opekla na pánvi. Doufám, že to bude takhle probíhat každej den. Skalákovy pokuty a v popelnicích třeba vyhozený věhlasný italský mortadely a jemně vyuzený šunky z Verony!

3. září

Ráno nás uvítalo polojasno se sluncem. Pod parkovištěm se nacházelo protáhlý jezero Wörtho see. Pochůzkář s Památkářem vytáhli včera koupený vysílačky a zkoušeli je zprovoznit. Moc jim to nešlo. Šarka to okomentovala: „Koupili si hračky!“

Míra včera vyprávěl veselou příhodu z jednoho jeho výletu. Jestli to bylo tady v Rakousích nebo jinde v Evropě, to si už nepamatuju. S někým jel v autě snad s nebožkou Janou a nějakejma dětma. Mohl bych si to jeho vyprávění ověřit na Skypu, ale nechce se mi čekat až na víkend, kdy se vrací z Vídně na mlejn k Šárce. Prostě zajeli někam do lesa a Pochůzkář opřel při couvání v kopci auťák o strom.

„Byla to soda,“ svěřoval se. „S autem bez poražení stromu nešlo hnout ani dopředu a ani dozadu. Strávili jsme v tom lese tři dny a noci, než se mi ten strom podařilo pokácet nožíkem rybičkou!“

„Co to bylo za strom?“ ptal jsem se. „Máš kliku, že to nebylo v Sierra Nevadě a neopřels auto o 2.000 let starou sekvoj. Osmi metrovej průměr bys kudlal víc jak 1000 let!“

Čuňas zas vyprávěl, jak ho Markéta Fialková, velvyslankyně v Albánii, dneska už není taky na živu, zavolala k případu dvou českejch kluků a jedný holky, který se ztratili v tamních horách. „To jsem byl ještě u BIS a Markéta mi zavolala do Prahy,“ přihnul si Fanda z jeho colový čvachty a pokračoval: „Přiletěl jsem do Tirany a pak jsme s albánskejma policajtama jeli do tý vesnice, kde byli ty  horolezci naposled viděný. Zabít  je měl jeden místní, viděl jejich foťáky, kamery, výzbroj, tak je sledoval a odkrouh  je někde  v horách. Jejich těla se ale nenašla, a i když nějaký důkazy na něho přeci jen byly, zdrhnul ze země. Snad má bejt někde ve Velký Británii.“

Na ten příběh z Albánie si vzpomínám, bylo to někdy ke konci 90 let. „Takhle dopadnem na Sicílii,“ řekl jsem. „Až padnem do drápů Cosa Nostry, tak po nás zbydou jen naše vehikly shozený do rokle!“

Než jsme projeli do Itálie, tak jsme se ve Villachu stavili načepovat pohonný hmoty. V malý pumpě měli nejlacinější natural v Rakousku: 1.196 euro za litr. Našťouchl jsem si nádrž až po okraj nálevního hrdla. Skalákovi se podařilo u Meďoura přelít naftu a vyrobil velkej mastnej flek hrající všema barvama. Z kukaně pumpy nebylo přes naše auta na něj vidět a tak jsme po zaplacení natůrovali motory a vyrazili od stojanů jako závodníci formule 1 ze startovací čáry.

Na hraničním přechodu jsme zastavili samozřejmě u ohvězdičkovaný modrý cedule s nápisem Itália k fotografické dokumentaci. Na Apeninským poloostrově jsem ještě nikdy nebyl, rychtoval jsem se k tomu na konci půlročního pobytu ve Francii v 69 roce. Chtěl jsem stopem projet do Itálie tunelem pod Mont Blancem a vylízt na Vesuv. Kapesní zloděj mi udělal v Paříži čáru přes rozpočet, když mi kouzelnicky vytáhnul ze zadní kapsy fungl novejch Lewisek 400 franků, co jsem ušetřil z prachů vydělanejch prací na pile v malý podhorský vesničce v alsaských Vogezách. 42 let mi trvalo, než jsem šláp na italskou botu!

Na přechodu jsem si taky vyfotil velikánskou loď naloženou na parkujícím kamionu. Připomněla nám, jak Pochůzkář chtěl loni do Pobaltí táhnout svůj člun. Čuňas to taky hned komentoval: „Letos to Skalák s tou lodí přehnal!“

Do Itálie jsme sjížděli po dálnici směrem na Udine. Oba dva obytný loudaly jsem nechal daleko za sebou a kochal se skalníma útvarama Julijských Alp. Byla to paráda: suťový pole, sněhový jazyky a mléčná zeleň ledovcový říčky s odkrytejma písečnejma lavicema. Taky se podél dálnice v hlubokejch údolích objevily malý městečka se střechama z obrácenejch cihlovejch hřebenáčů v tupejch šikmejch úhlech a štíhlý věže kostelíků známejch z italskejch filmů. K plnýmu cestovatelskýmu zážitku akorát chybělo, aby vedle mě v autě seděla Gina Lolobrigida, kterou jsem žral jako puberťák. Na filmu Chléb, láska a žárlivost jsem byl v holešovickým kině Domovina snad desetkrát. Moje máma taky kroutila hlavou nad mým povlečením peřiny, protože ho přeci nikdy neškrobila...

Klesání do nížiny k Udine bylo dlouhý víc jak 70 km. Horským údolím se  prosmýkávala vedle dálnice, která byla placená, i normální silnice, což mě štvalo, že zbytečně utrácíme prachy, když ty dva kodrcalové jedou stejně jako z hnojem. Poplatek za ujetých víc jak sto kilometrů nebyl ale hroznej, něco přes 5 euro.

Za dálničníma turniketama jsme se dohadovali, jak jet: jestli to hasit okolo Benátek rovnou do Lido degli Estenzi, kde jsme se měli setkat s Klokanem, kterej tam na nás má čekat, nebo pro dnešek  zarazit u moře v zálivu di Venezia na plážích v Lido di Jesolo ještě před Benátkama. Skalák  už v nich byl a prosazoval je až při zpáteční cestě. Šárka by moře uvítala a my s Čuňasem jsme prozatím řekli: „Ještě to proberem!“

Moc jsme toho neprobrali, Pochůzkář to bez konzultace šoupnul u Udine na směr Pordenone. Když jsem po deseti kilácích zjistil s vykloubenejma očima od ustavičnýho jejich zvedání na přední sklo a zas kratičkýho sklápění na mapu opřenou o volant, že nemíříme k jadranskýmu pobřeží, jak jsme o tom mluvili, ale vnitrozemím, tak jsem Skaláka předjel a vyhodil blinkr. „Jedem blbě!“ rozčiloval jsem se s mapou v ruce.

„Nejedem, vyhnem se dálnici,“ nenechal se vyvíst z klidu Míra. Památkář si přidal: „Kouká zas do mapy Švýcarska! Ha ha ha!“ Navazoval tím na jejich fórek z Pobaltí, kdy chtěli ze mě udělat úplnýho blbce, že v Tallinu čumím do mapy Rigy.

„Jděte oba dva do prdele!“ sklapl jsem znechuceně mapu a odevzdal se trpně osudu. Před Pordenone naštěstí u jedný pumpy Šarka uvařila vodu na vietnamskou polívku, než započalo

pokračování další  trmácivý kalvárie s tím Skalákovým vyhnutím dálnici!

Itálie je v těhle končinách v podstatě jednolitý osídlení, i když se jede po okreskách, kde by se nějakej venkov měl přece nacházet. Je to tady ale plahočivý martýrium mezi samejma domama, prakticky bez volný krajiny. Městečka, vesnice skončej, hned začínaj další. Spousta auťáků, v ulicích snad na každým rohu semafory, což znamená neustálá jízda ve štrůdlu kolon. Ustavičný zastavování, rozjíždění, v nádrži hltavej benzínovej Malström jako při 160 km rychlosti po dálnici. Jenže tady se plazíme soustavnou padesátkou, kilometry neubejvaj, Venézia je stále v nedohlednu. Skaláka s jeho „vyhnutím“ dálnici jsem proklel do šestýho kolena.

Domy, lidi, domy, lidi, domy auta lidi a tak pořád dokola. Nechci věřit vlastním očím, když vidím za pletivem plotu zobat slepici, kolébat se kachny! Dokonce mě pohladí po duši i reklamní skulptura pozlacenýho slona z plastu, kterej se vzpíná s nataženým chobotem v hemžící se davu na chodníku! Nás lidskejch mravenců je prozatím 6 miliard, ale už teď jsem z toho na palici a zralej na odstřel! Dálnice, spasitelko, miluju tě a zulíbám tvůj beton!

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Tři hároši na Sicílii.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.