Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Zuzana Pospíšilová

Kouzelná třída - další kouzlení

Vydala Grada Publishing, a.s., pod značkou Bambook
U Průhonu 22, 170 00  Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 6267. publikaci

Ilustrace Drahomír Trsťan
Odpovědná redaktorka Helena Varšavská
Sazba a zlom Antonín Plicka
Zpracování obálky Antonín Plicka
Formát ePub Antonín Plicka
Počet stran 64
Vydání 1., 2016

Vytiskla tiskárna FINIDR, s.r.o., Český Těšín

© Grada Publishing, a.s., 2016
Cover Illustration © Drahomír Trsťan

ISBN 978-80-271-9290-8 (ePub)
ISBN 978-80-271-9289-2 (pdf)
ISBN 978-80-271-0078-1 (print)

Předmluva

Děti, které měly to štěstí, že se setkaly s paní učitelkou Jasmínou Bílou, mohou být hrdé na to, že navštěvují kouzelnou třídu. O kouzla, zázraky a milá překvapení tady nikdy nebyla nouze. Jejich paní učitelka je totiž opravdová víla. Není divu, že jim učení jde samo, a dokonce jim připadá i zábavné. Jedinou nevýhodou je to, že víly nemohou být ve světě lidí dlouho, a tak se i Jasmína musí vrátit do vílí říše. Dětem je to líto a usilovně přemýšlejí, jak to udělat, aby se se svou milou vílou mohly znovu setkat. Když nemůže víla za dětmi, nezbývá, než aby se vydaly ony za ní. Jestli chcete, můžete za vílou Jasmínou putovat spolu se žáky kouzelné třídy.

Jak to začalo

Když děti učí kouzelná víla, učení jim jde samo a do školy chodí rády. Takové štěstí měli i Maruška, Adélka, Petřička, Ondra, Tadeáš a další děti, které poznaly Jasmínu Bílou. Seznámili se s ní první školní rok. Převzala jejich třídu místo pana učitele Starého, který odešel do důchodu. Od té doby byla celá třída jako vyměněná. Ani největší darebáci Stojka a Horák najednou nedokázali zlobit. Při zkoušení všichni všechno věděli a písemné práce dopadly pokaždé výborně. Děti nejprve netušily, že jejich paní učitelka je víla, ale při hodině tělocviku se to jednou prozradilo. Aby zachránila Tadeáše, který se při šplhání pustil tyče, roztáhla křídla a přiletěla k němu. Od té doby měly děti paní učitelku ještě raději. Sdílely s ní společné tajemství a nikomu neprozradily, že je víla. Mrzuté je jen to, že víly mohou sloužit ve světě lidí pouze jeden rok. Dětem to bylo moc líto. Jejich smutek nezmírnil ani dárek, který od Jasmíny Bílé dostaly. Bylo to kouzelné pero, které dokáže psát správné odpovědi.

Po prázdninách děti v kouzelné třídě toužily po návratu své milované učitelky ještě víc. Do jejich třídy totiž nastoupila paní učitelka Klára Káravá. Ta byla velmi přísná. Nikdy nikoho nepochválila a děti stále jen kárala a napomínala. Adélka s Maruškou a Petřičkou se rozhodly, že zkusí přivolat vílu Jasmínu, aby jim pomohla.

Víla jejich vzkaz dostala. Jak to ale udělat, když svůj čas už vyčerpala? Naštěstí pomohla víla Sasanka, která si svou službu s Jasmínou vyměnila. Klára Káravá záhadným způsobem zmizela a zastoupila ji dětmi oblíbená víla Jasmína. Učení se pro děti opět stalo zábavou. Učily se snadno a rychle. Ze zkoušení neměly nikdy strach. Jasmína Bílá pokaždé zařídila, že všichni všechno uměli. Ze všeho nejlepší byly ale tajné naučné výlety. Třeba do pravěku, nebo dokonce do vesmíru.

Všechno dobré ale jednou končí, a tak se děti musely s vílou na konci školního roku opět rozloučit. Teď netrpělivě čekají, kdo je bude učit po prázdninách ve třetí třídě.

Jaká asi bude?

Byl poslední den prázdnin. Skoro všechny děti už byly doma, aby se mohly pomalu připravit na školu. Nachystat si aktovky, přezůvky a školní pomůcky. Adélka s Maruškou a Petřičkou toho také využily. Konečně se mohly po dlouhé době setkat všechny tři dohromady. Během prázdnin se jim to moc nedařilo.

„Tak co? Jak se těšíte?“ zeptala se Adélka, když všechny tři seděly na lavičce v parku.

„Mně se do školy moc nechce,“ přiznala Maruška.

„Já bych byla ráda, kdyby škola začínala později. Zvykla jsem si vstávat až v devět,“ povzdechla si Petřička.

„Já už se docela těším,“ řekla Adélka. „Jsem zvědavá, kdo nás bude učit ve třetí.“

„Snad se nevrátí Klára Káravá. To bych nepřežila,“ obávala se Maruška.

„Kdyby to tak byla Jasmína,“ zasnila se Petřička.

„Nedělej si plané naděje,“ usadila ji Adélka.

„Já vím, že může být ve světě lidí jenom rok,“ bránila se Petřička, „ale víte, jak to bylo minule. Taky si to nějak zařídila.“

Holky se začaly usmívat. Svitla jim jiskřička naděje, že by se třeba mohly s vílou Jasmínou opět potkat.

„Raději s tím ale počítat nebudeme, ať pak nejsme zklamané,“ řekla Maruška.

„Máš pravdu,“ uznala Petřička.

„Tak zkusíme hádat, jaká bude naše nová učitelka. Kdo se trefí nejvíc, ten dostane od ostatních čokoládu,“ navrhla Adélka.

„Super nápad,“ zaradovala se Petřička.

„Já myslím, že bude mít dlouhé vlasy,“ řekla Maruška.

„Musíme si to zapsat,“ napadlo Adélku. Protože bydlela nejblíž, odběhla domů pro tužku a malý zápisníček.

Když se vrátila, holky jí začaly hlásit, jak si novou paní učitelku představují. Došlo i na velikost bot, barvu očí nebo to, jestli bude nosit spíše sukně, nebo kalhoty. Náramně se u toho bavily a poslední prázdninové odpoledne jim rychle uteklo.

Musely se rozloučit, aby se navečeřely, vykoupaly a na zítřejší den dobře vyspaly.

Třeťáci

První školní den byl zvláštní. Všichni malí i velcí žáci byli trochu zklamaní, že už prázdniny skončily. Zároveň se ale trochu těšili na kamarády a taky byli zvědaví, jaký bude nový školní rok. Před školou se to ráno hemžilo jako v mraveništi. Někdo se ploužil, někdo běžel na poslední chvíli.

„Ať žijou třeťáci!“ vykřikoval nahlas René Stojka. Aby ho bylo ve třídě dobře vidět i slyšet, vyskočil si na lavici.

Standa Horák nechtěl zůstat pozadu, a tak se postavil vedle Reného. Tomu se to ale nelíbilo, a tak se začali postrkovat.

„Nechte toho,“ okřikla je Klárka, ale oni si z toho nic nedělali. Dloubali do sebe tak dlouho, až Standa spadl na zem. Naštěstí se mu nic nestalo.

„Už jsou zase stejní jako dřív,“ posteskla si Maruška.

„Ach jo,“ vzdychla Adélka. Sedly si spolu do druhé lavice a litovaly, že nemůžou sedět po třech. To by přibraly i Petřičku. Ta se posadila hned za ně, i když tam seděl Matyáš. Byl hodný, dobře se učil a vždycky se kamarádil i s holkama.

Horák se Stojkou se přestali prát a taky si našli místo v lavici. Zbyla na ně poslední lavice uprostřed. Tam seděli už jako prvňáci. Když se usadili, byla jim dlouhá chvíle. Do zvonění zbývalo ještě pár minut, a tak se je děti rozhodly využít po svém. Adélka s Petřičkou a Maruškou probíraly své tipy na paní učitelku.

„O čem to mluvíte?“ divil se Matyáš.

Holky se na sebe podívaly a chvilku přemýšlely, jestli to Matyášovi prozradí.

„Hádaly jsme, jaká bude naše paní učitelka,“ vysvětlila mu nakonec Petřička.

„Na to jsem teda taky zvědavý,“ řekl Matyáš. Než stačil říci něco dalšího, přistála mu na hlavě houba na utírání tabule. Stojka s Horákem totiž zahájili houbovou válku. Standovi houba vyklouzla a trefila zrovna Matyáše. Ten se zamračil a pak houbu odnesl zpátky k tabuli. Hned nato začalo zvonit. Všichni se rychle vrátili do lavic a čekali, kdo do jejich třídy dorazí.

Překvapení

Do třídy vešel pan ředitel. Děti si na chvilku pomyslely, že je bude možná učit on, ale hned za ním šel vysoký a usměvavý mladík.

„Posaďte se,“ pokynul jim pan ředitel a hned nato vysvětlil, kdo s ním přišel.

„To je nový pan učitel. Bude vás teď učit ve třetí třídě. Doufám, že se k němu budete chovat stejně hezky jako k paní učitelce Jasmíně Bílé.“

Děti po sobě pokukovaly. I Adélka s Maruškou se otočily k Petřičce, aby viděly, co na to říká.

„To je teda překvapení,“ špitla Petřička tak, aby ji pan ředitel ani pan učitel neslyšeli. I Adélka s Maruškou se tvářily překvapeně. Koukaly s otevřenou pusou a pozdviženým obočím. Nový pan učitel se jim sice líbil, ale s takovou možností nepočítaly. Myslely si, že je bude učit paní učitelka.

„Dobrý den, jmenuji se Max Nový,“ představil se pan učitel. „Budu vás učit,“ usmál se a pak své jméno napsal na tabuli.

Pan ředitel mu podal ruku a řekl: „Nechám vás tady o samotě, ať se seznámíte. Hodně štěstí!“ Pak se rozloučil s žáky třetí třídy a odešel.

„Mám rád poslušnost. Co řeknu, to musíte splnit,“ dodal s úsměvem. Děti, které byly zvyklé poslouchat a chovaly se vzorně, s tím neměly nejmenší problém. Jen Stojka s Horákem se v poslední lavici začali ošívat. Nebyli si jistí, jestli očekávání pana učitele dokážou uspokojit.

„Než začneme s plněním školních povinností, rád bych se s vámi seznámil,“ řekl. Pak vyzval Ondru v první lavici, aby se představil a řekl, co rád dělá ve volném čase. Ondra prozradil, že rád hraje fotbal a staví stavby z lega. Pak předal slovo Tomášovi, který seděl vedle něj. Postupně se dostali na řadu všichni. Jen Horák se Stojkou si na žádné koníčky vzpomenout nemohli. Zlobení se totiž mezi koníčky nepočítá.

Hned další hodinu se pustili do společného opakování učiva. Pan učitel nebyl tak přísný jako paní učitelka Káravá, ale ani neměl kouzelnou moc jako jejich víla Jasmína. Děti si na správné odpovědi dlouho vzpomínaly a i počítání jim šlo ztěžka.

Noví spolužáci

Děti si na pana učitele zvykly a on je měl taky rád. Byl sice přísný, ale dokázal i pochválit, když se někomu něco podařilo. Uměl probírané učivo dobře vysvětlit a zkoušel mnohem méně než paní učitelka Káravá.

Po dvou týdnech je čekalo další překvapení. Do první hodiny přivedl pan učitel dva nové žáky. Byli si podobní jako vejce vejci. Lišili se jen délkou vlasů.

„To jsou vaši noví spolužáci,“ oznámil dětem pan učitel. „Tohle je Sára a tady je Oskar,“ řekl. „Přistěhovali se k nám z jiného města. Nikoho tady neznají, tak byste jim měli trochu pomoci.“

Pak se rozhlédl po třídě a rychle přemýšlel, kam Sáru s Oskarem posadí.

„Matyáši, ty se, prosím, přesuň do čtvrté lavice k Tadeášovi a Sára si sedne k Petřičce.“

Matyáš si vzal aktovku i všechny věci z lavice a přestěhoval se k Tadeášovi. Sára si nesměle sedla vedle Petřičky. Když se na ni Petra, Adélka i Maruška hezky usmály, trochu se uvolnila.

„A ty, Oskare, by ses mohl posadit k Jirkovi. Sedí v poslední lavici u okna,“ poradil mu pan učitel.

Jirka na nového spolužáka už z dálky mával, aby věděl, kam má zamířit.

I Oskar se posadil. S Jirkou si hned padli do oka. Pak už výuka probíhala jako jindy. Jen s tím rozdílem, že Stojka s Horákem se začali předvádět mnohem víc než obvykle. Vykřikovali, měli ke všemu připomínky a ze všeho si dělali legraci. Pan učitel je musel několikrát napomínat.

Když zazvonilo na přestávku, všichni se shlukli okolo nových spolužáků. Holky vytvořily hlouček okolo Sáry a kluci okolo Oskara. Všichni byli na nové kamarády zvědaví. Chtěli se o nich dozvědět co nejvíc.

Jen Stojka s Horákem pokračovali v započaté hře na honěnou. Přitom vráželi do dětí.

„Dejte si pohov,“ okřikl je Tadeáš.

„To jsou třídní darebáci,“ vysvětlil Oskarovi Jirka.

„Chceš se prát?“ zeptal se René Stojka a zkroutil Tadeášovi ruku za zády.

„Koukej ho pustit!“ vykřikl najednou Oskar. I když byl nový, vůbec se Stojky nezalekl. René Stojka nevěděl, co může od Oskara čekat, tak raději poslechl a pokorně odkráčel do své lavice.

Oskar byl rázem hrdinou třídy.

Seznamování

Po vyučování šly Adélka s Petřičkou a Maruškou domů spolu. Dělaly to tak pokaždé. Nejprve doprovodily Adélku, protože bydlela u školy nejblíž. Maruška to měla naopak nejdál.

„Tam jdou Sára s Oskarem,“ všimla si Petřička.

„Řekneme jim, ať jdou s námi,“ navrhla Maruška.

Ostatní holky souhlasily, a tak na nové spolužáky počkaly.

„Nechcete jít kousek s námi?“ zeptala se Maruška.

Sára s Oskarem se na sebe podívali a pak oba ve stejnou dobu přikývli.

„A kde vlastně bydlíte?“ zajímalo Adélku.

„V Jelínkově ulici,“ odpověděl Oskar.

„A kde to je?“ zeptala se Petřička.

„Blízko je nějaký kostel,“ řekla Sára.

„Tak to bydlíte ze všech nejdál,“ prohlásila Adélka.

„Pěšky je to jen pár minut. Když jsme bydleli na vesnici, tak jsme do školy chodili mnohem déle,“ svěřil se Oskar.

„Víte co? Uděláme to teď naopak. Doprovodíme nejdřív Sáru s Oskarem a pak to vezmeme v opačném pořadí než obvykle,“ navrhla Adélka. Chtěla si s novými kamarády taky povídat, ale za pár kroků už by byla doma. Nikdo neprotestoval.

„Co vás nejvíc baví?“ zeptala se Petřička.

Sára se svěřila, že ráda kreslí a hraje na flétnu. Oskar zase hraje tenis a rád sestavuje modely letadel.

Holky se to odpoledne o nových spolužácích dozvěděly víc než dost. Nejvíc je udivilo, že jejich rodiče pracují jako herci v divadle.

„V divadle už jsem byla,“ prohlásila Maruška, „ale vůbec si nedokážu představit, jak to vypadá na jevišti.“

Oskar mrkl na Sáru a ta se na něj usmála. V hlavě se jim začal ve stejnou chvíli líhnout stejný plán. Nejspíš proto, že byli dvojčata, přemýšleli skoro stejně.

Adélka jim prozradila, kde prodávají nejlepší zmrzlinu. Maruška je upozornila na knihovnu, protože zjistila, že rádi čtou. Petřička zase měla přehled o všech sportovních hřištích, a tak Oskarovi ukázala, kde může hrát tenis.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kouzelná třída – další kouzlení.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.