FIDEL CASTRO

– CAUDILLO 20. STOLETÍ

PRAŽSKÁ VYDAVATELSKÁ SPOLEČNOST NAKLADATELSTVÍ EPOCHA

Vladimír Nálevka

FIDEL CASTRO

– CAUDILLO 20. STOLETÍ

Copyright © Vladimír Nálevka, 2009

Copyright © konverze ePub, eReading.cz, 2010

RMK ČR E 17663

ISSN 1802-6915

ISBN 978-80-7250-481-7 (PRAŽSKÁ VYDAVATELSKÁ SPOLEČNOST)

ISBN 978-80-7425-017-0 (NAKLADATELSTVÍ EPOCHA)

Vládce Korintu Periandros se obrátil na mílétského tyrana Thrasybúla se žádostí o radu, jak má správně vládnout. Thrasybúlos neodpověděl, ale vzal korintského posla na pole a vytrhal všechny přečnívající obilné klasy. Pro Periandra to byl jasný vzkaz – musí zničit všechny občany, kteří vynikají nad jiné a jeho osobně převyšují svými znalostmi a schopnostmi. Tento antický příběh ze 7. století před Kr. lze plně aplikovat i na osobnost kubánského diktátora Fidela Castra, který také ve svém nejbližším okolí nesnesl nikoho, kdo měl odlišné názory a odvážil se mu oponovat. Např. v procesu se svým někdejším

spolubojovníkem ze Sierry Maestry Húberem Matosem se obrátil na soudce s kategorickým příkazem: „Řeknu to přímo – Matos nebo já." A ještě jedno poučení si doktor obojího práva Fidel Castro Ruz vzal od korintského vládce Periandra: „Trestej nejen ty, kdož se dopouštějí chyb, ale i ty, kdož se jich mohou dopustit."

Téměř půl století stál Fidel Castro v čele kubánské

revoluční vlády a svými politicko-vojenskými aktivitami, které přerostly hranice jeho rodného ostrova, se trvale zapsal do světových dějin 20. století. On sám prošel několika životními etapami – synek bohatého latifundisty, ambiciózní studentský vůdce, odpůrce Batistovy diktatury s romantickými představami o budoucnosti své země, vůdčí představitel partyzánského hnutí, předseda vlády a tvůrce autoritativního režimu, ale i ctižádostivý aktér v politické hře velmocí. O této výrazné osobnosti byly napsány stovky

životopisných studií a publikací. Ty první se objevily již na počátku šedesátých let minulého věku, krátce po pádu Fulgencia Batisty a vítězství kubánské revoluce. Hodnocení comandantovy role a jeho politického směřování se stalo nedílnou součástí ideologického zápasu v čase studené války. Knižní tituly narůstaly téměř geometrickou řadou a jejich kvalita byla v 90. letech umocněna zpřístupněním severoamerických a ruských archivů. Také v České republice bylo po roce 1989 vydáno několik Castrových biografií. Severoamerický historik, profesor Robert E. Quirk, vydal v roce 1993 rozsáhlou práci se stručným názvem „Fidel Castro", která se na našem knižním trhu objevila o šest let později. Přinesla velké množství informací, které ovšem částečně znehodnotil autorův ne zcela objektivní přístup k titulnímu hrdinovi své publikace. Do kategorie literatury faktu náleží i kniha „Fidel Castro: partyzánský princ" Anny Geyerové, která vyšla v roce 2001. Publicistickou úroveň nepřekročila studie autorů José de Villy a Jürgena Neubauera „Máximo Líder – Fidel Castro." z roku 2007.

Autor těchto řádků vydal v roce 1997 v Nakladatelství

Epocha stručný životopis Fidela Castra, jehož částečně přepracovanou a rozšířenou verzi předkládá o dvanáct let později současnému – a jak doufá – kritickému čtenáři.

Praha, březen 2009

Současné správní dělení Kuby, zobrazené v mapě, bylo stanoveno správní reformou z roku 1976. Do té doby se Kuba dělila na šest provincií, z nichž největší byla provincie Oriente (zabírala dnešní provincie Guantánamo, Santiago de Cuba, Granma, Holguin, a většinu La Tunas).

KAPITOLA PRVNÍ Mládí a studentská léta

Z anonymity dějin vystoupil Fidel Castro Ruz útokem na kasárna Moncada v červenci 1953, ale ani předchozí roky tehdy sedmadvacetiletého právníka nebyly naplněny bezvýznamností. Narodil se 13. srpna 1926 v malé osadě Birán, jen několik kilometrů vzdálené od městečka Mayarí. Jeho otec Angel Castro se na sklonku 19. století vystěhoval z vesnice Láncara ve španělské Galicii na Kubu a usadil se ve východní provincii Oriente, kde – poté, co vystřídal několik zaměstnání – se s úspěchem věnoval pěstování cukrové třtiny. Vlastnil statek se 4000 ha plantáží a zaměstnával více než 500 zemědělských dělníků, většinou černochů z Jamajky. Po smrti své první ženy Marie Argotové, která mu zanechala dceru Lidii a syna Pedra, žil Angel Castro ve volném svazku se svou kuchařkou Linou Ruz Gonzálesovou, se kterou měl pět dětí. Fidel byl třetí v pořadí. Prosperující hospodářství zabezpečilo houfci statkářových potomků bezstarostné dětství a otevřelo jim i cestu ke vzdělání. Fidel poprvé usedl do školních lavic v katolické misijní stanici Marcané, ale záhy následoval staršího bratra Ramóna do církevní internátní školy La Salle v Santiagu. Pátou třídu již absolvoval na jezuitském učilišti Dolores. Pro svoji vzpurnou povahu měl problémy s učiteli, prakticky ho zajímal pouze dějepis a zeměpis. Vynikal ve sportu, především v košíkové, pro kterou měl se svou vysokou a trénovanou postavou skvělé fyzické předpoklady. Brzy se prosadil jako neformální vůdce studentského kolektivu, často si přitom pomáhal i pěstmi. V šestnácti letech byl otcem poslán do prestižní jezuitské koleje Belén v Havaně, kterou úspěšně absolvoval bakalářskou zkouškou v červnu 1945. Závěrečné hodnocení z pera ctihodných padres vůbec nepřehánělo: „Vyznamenává se ve všech předmětech, v nichž je možné získat školní osvědčení. V náboženství je vynikající. Je sportovcem tělem i duší a pod praporem školy vždy bojuje s radostí a nejvyšším nasazením. Dokonale ovládá umění získat si obdiv a uznání ostatních. Svůj další život zasvětí povolání právníka a my už dnes nepochybujeme o tom, že svou knihu života zaplní jen samými skvělými stránkami. Umí tvrdě pracovat a bude z něho umělec."

Jezuitské školy nebyly špatné, poskytovaly – přirozeně v náboženském katolickém duchu – ucelené vzdělání humanitního typu, kultivovaly své studenty v rétorice a ve filozofické propedeutice, věnovaly velkou pozornost i sportovní aktivitě. Belénská kolej tradičně akcentovala kubánský patriotismus a Fidel Castro zde poprvé přečetl celé dílo národního básníka José Martího. A ještě něco: jezuité se netajili obdivem k různým sociálním utopiím, které ostatně tvořily i součást jejich dějinné tradice na západní polokouli. Mnozí studenti neskrývali své sympatie k tehdejším autoritativním režimům v Evropě. Podle pozdějších svědectví obdivoval Fidel v čase druhé světové války Josefa Vissarionoviče Stalina, což ovšem v tehdejším politickém klimatu na Kubě nebylo nic neobvyklého. Přitahovala ho i charismatická postava zakladatele španělské Falangy José Antonia Primo de Rivery, kterého republikáni popravili na počátku občanské války. V říjnu 1945 se devatenáctiletý bakalář zapsal na právnickou fakultu v Havaně. Univerzity v Latinské Americe byly vždy centry politického radikalismu a kubánská alma mater nebyla v tomto ohledu výjimkou. Fidel se v novém prostředí pohyboval se samozřejmostí jemu vlastní, studium ho příliš nezatěžovalo a většinu svého času věnoval angažované práci ve studentském hnutí. S výrazným řečnickým talentem postupoval na žebříčku funkcí, až se stal viceprezidentem a posléze i prezidentem Svazu univerzitních studentů. Organizoval demonstrace proti zkorumpované vládě prezidenta Grau San Martína či proti ministru školství José Alemánovi. Nezůstalo však pouze u akcí, které byly zaštítěny svobodou akademické půdy. Castrův revoluční romantismus se výrazně projevil v roce 1947, kdy se podílel na přípravě ozbrojené expedice proti Trujillově diktatuře v Dominikánské republice, kterou organizoval spisovatel Juan Bosch. Ze zátoky Nipe v severní části provincie Oriente vypluly tři malé lodě – Aurora, Berta a Fantasma s několika desítkami odhodlaných mužů; na palubě posledně jmenované šalupy byl i Fidel. Celá akce však byla prozrazena a plavidla byla zadržena kubánským válečným námořnictvem ještě v teritoriálních vodách. Při eskortě lodí do výchozího přístavu Castro unikl zatčení odvážným skokem do mořských vln.

O rok později navštívil s kubánskou studentskou delegací kolumbijskou metropoli Bogotu, kde se konala IX. meziamerická konference. V jejím průběhu byl smrtelně postřelen vůdčí představitel tamního populistického hnutí perónistického typu Jorge Eliecer Gaitán a jeho vražda vyvolala vlnu násilných akcí, které přerostly v dlouhé období tzv. violencie, tj. ozbrojeného zápasu různých složek kolumbijského politického spektra. Fidel se účastnil prvních pouličních bojů v univerzitní čtvrti kolumbijského hlavního města. Je s podivem, že při vší své mnohostranné aktivitě se Castro stačil ještě v roce 1948 oženit. Jeho manželkou se stala studentka filozofie Mirta Díaz Balartová, pocházející z tzv. dobré rodiny. Její otec se přátelil s bývalým kubánským prezidentem Fulgenciem Batistou, který také daroval mladému manželskému páru 1000 dolarů. (Svazek dvou zcela odlišných osobností však nevydržel ve zkoušce času a v roce

1954 bylo manželství rozvedeno.)

V červenci 1948 byl Fidel Castro obviněn z vraždy policejního seržanta Carala, který byl postřelen při jedné z protivládních demonstrací v Havaně a svému zranění záhy podlehl. Castrovo obvinění bylo založeno na svědectví jednoho z účastníků manifestace, ten však po propuštění z předběžné vazby svou výpověď okamžitě odvolal. Celá causa byla pro nedostatek důkazů odložena ad acta, ale Batista později vždy tvrdil, že ony smrtící výstřely vypálil rebel ze Sierry Maestry. O rok později Fidel Castro ukončil studia a po složení rigorózní zkoušky získal doktorát práv. V malebné čtvrti staré Havany, na ulici Tejadillo, si s pomocí rodiny otevřel advokátní kancelář, ale brzy bylo zřejmé, že každodenní zápas s paragrafy nebude jeho životním cílem. Stále více byl přitahován politickým kolbištěm, které zvláště na počátku padesátých let získalo dramatickou podobu.

V roce 1944 byl zvolen prezidentem republiky lékař a politik Ramón Grau San Martín, představitel Autentické revoluční strany, která se hlásila k dědictví zápasu proti diktatuře „tropického Mussoliniho" Gerarda Machada. Její původní morální kredit se však rozplynul v obecné korupci a také Grau San Martín již nebyl oním odvážným reformátorem z časů první prezidentské volby v září 1933. Stárnoucího univerzitního profesora ovládala rozmařilá milenka Paulina a její slovo rozhodovalo. Na Kubě, která jinak úzce spolupracovala se Spojenými státy a důsledně sledovala proměny kontinentální strategie Trumanovy administrativy, se rozšířil politický banditismus, jehož obětí se např. stal vlivný odborářský předák Jesús Menéndez. V roce 1948 vystřídal Grau San Martína v havanském prezidentském paláci jiný přední člen autentické strany, Carlos Prío Socarrás.

Proti metastazující korupci, která již zasáhla všechny složky státního aparátu, se postavil někdejší studentský vůdce z třicátých let Eduardo Chibás, jenž se rozešel s vládním establishmentem a založil vlastní Kubánskou lidovou stranu, kterou sám nazval ortodoxní. Její program byl směsicí vlasteneckého patriotismu a populismu perónistického typu s výrazným protiamerickým akcentem, ale ostrovní společnost fascinovala především charismatická Chibásova osobnost. Exaltovaný politik a vynikající orátor se obklopil mladými idealisty, kteří byli odhodláni změnit dosavadní režim. Do řad ortodoxní strany vstoupil i Fidel Castro a jeho jméno se brzy ocitlo na stranické kandidátce pro nadcházející všeobecné volby.

Mezitím se Chibás rozhodl pro tragické gesto, které mělo vyburcovat kubánský lid z politické pasivity. Dne 5. srpna

1951 stanul před mikrofonem rozhlasové stanice CMQ a po vzrušeném kritickém projevu na adresu prezidenta Prío Socarráse a jeho vlády se střelil do břicha. Několik dní zápasil se smrtí a 16. srpna svému těžkému zranění podlehl. Demonstrativní sebevražda populárního politika sice vyvolala vlnu zoufalého smutku, především mezi univerzitní mládeží, ale na morálním úpadku kubánské vládnoucí elity nic nezměnila. „Eddy" Chibás se stal jedním z idolů mladého Fidela Castra, který se vědomě snažil napodobit jeho řečnický styl a pokusil se převzít i štafetu protikorupčního boje. V lednu

1952 uveřejnil v listu Alberta rozsáhlý článek o prezidentových machinacích s pozemky. Nic se nestalo. Prozatím.

KAPITOLA DESÁTÁ Šedé desetiletí

V prosinci 1975 se s velkou pompou sešel v Havaně první sjezd Komunistické strany Kuby. Organizační přípravy k jeho uspořádání byly zahájeny již v roce 1972 a vyznačovaly se masivní ideologickou manipulací s veřejností. Castrova sjezdová zpráva bilancovala „dosažené úspěchy" kubánské revoluce. Měla jedinou vadu – neodpovídala skutečnosti. Imponující čísla o vzestupu výroby v jednotlivých průmyslových odvětvích či o rozsahu zemědělské produkce kontrastovala s realitou trvající hospodářské krize a zásobovacích obtíží. Původní představy o likvidaci monokultury cukrové třtiny a o diverzifikaci ekonomické struktury se rozplynuly a kubánské hospodářství opět záviselo na exportu tří základních komodit – cukru, tabáku a niklu. Po neúspěchu snah o rekordní sklizeň deseti milionů tun cukrové třtiny na přelomu

60. a 70. let se Kuba opět propadla na dno propasti obecného nedostatku. Castro přesunul odpovědnost za vzniklou situaci na severoamerickou blokádu, ale i tak učinil z nouze ctnost a výrazné omezení spotřeby charakterizoval jako jednu z předností revoluce. „Naše míra konzumu se nesmí orientovat na normy platné ve vyspělých kapitalistických společnostech, které jsou založeny na vykořisťování, anarchii a hospodářském plýtvání, které zcela opovrhují morálními a lidskými hodnotami."

Nelze popřít, že Castrův režim pozvedl na Kubě úroveň základního vzdělání, svedl úspěšný zápas s negramotností většiny venkovského obyvatelstva, rozšířil a zkvalitnil lékařskou péči, snížil počty nezaměstnaných a vytvořil relativně fungující systém sociálního zabezpečení, ale tyto nesporně pozitivní změny byly doprovázeny postupným omezováním svobody jednotlivce, popřením jeho občanských práv, které byly obětovány „vyššímu zájmu obrany revoluce". Po umlčení a rozprášení skutečné opozice začala státní moc usměrňovat a kontrolovat jednání prakticky každého jedince. Skutečný „hon na čarodějnice" začal po odhalení tzv. spiknutí Rollanda Cubelase, někdejšího velitele jednoho z partyzánských oddílů. Tento voják a lékař měl údajně připravovat zavraždění Fidela Castra; zdá se však, že celá akce byla vyprovokována a posloužila jako záminka pro velkou čistku důstojnického sboru a posléze i k přípravě pádu Efigenia Ameijeirase. Castro v této souvislosti nařídil i prověrku kádrů na ministerstvu zahraničního obchodu a v odborové centrále. Revoluce skutečně „požírala své děti".

V roce 1971 byly uzavřeny hranice a Kubánci ztratili možnost volného cestování do jiných států. Záměrně vytvářenou uniformitu společnosti podpořil zákon o „morálních parametrech", který postihoval všechny „odchylky" od striktně vymezených norem jednání – homosexuály, hippies, bezdomovce a samozřejmě i disidenty, kteří byli obvykle obviněni z některého výše uvedených „prohřešků". Ti všichni byli posílání do „převýchovných táborů", které byly založeny z podnětu Raúla Castra. Ten se nyní stal nejbližším důvěrníkem svého bratra a jeho vliv směřoval k prosazení politiky tvrdé ruky. Pocity frustrované intelektuální mládeže „šedého desetiletí" lapidárně vyjádřil pronásledovaný spisovatel Reinaldo Arenas: „Většinu svého mládí jsme ztratili na sklizních cukrové třtiny, na zbytečných hlídkách, při nekonečných projevech, kde se stále omílalo jedno a totéž… Zabili jsme je úporným sháněním texasek, nebo páru bot, touhou pronajmout si dům na pláži a tam si předčítat poesii či prožívat milostná dobrodružství, snahou uniknout věčnému pronásledování policie a jejímu zatýkání."

V souvislosti s určitým poklesem Castrovy popularity a stoupající celospolečenskou únavou z každodenního zápasu se státní byrokracií a nefungujícím trhem a s agresivní revoluční ideologií, pronikající i do soukromí, aktivizovala se i činnost hnutí odporu kubánského exilu. V květnu

1969 se poblíž americké základny Guantánamo vylodila invazní skupina, která se pokusila použít proti Castrovi jeho vlastní zbraně partyzánské války. V dubnu následujícího roku přistál v ústí řeky Yumuri další výsadek, jehož úkolem bylo vytvořit vhodné zázemí pro vysazení větší jednotky anticastrovských sil. O totéž se v září 1970 pokusili v provincii Oriente někdejší příslušníci městské gerily Hnutí 26. července. Všechny tyto akce brzy ztroskotaly a kubánská bezpečnost měla vnitropolitické dění na ostrově plně pod svojí kontrolou. Jak se později prokázalo, spolehlivě monitorovala i činnost miamského exilu. Byl to začarovaný kruh. Angažovaná vystoupení zahraniční i domácí opozice vyvolávala stálé utahování perzekučního šroubu a výsledný vzestup míry policejního teroru zpětně působil na četné exilové organizace. Castro pak soustavně obviňoval Nixonovu administrativu z podpory kontrarevolučních sil. Ta však v této době přišla s koncepcí „nového partnerství", která předpokládala vytvoření většího prostoru pro hospodářský vzestup Latinské Ameriky, ale současně i aktivní účast místních ozbrojených sil při potlačování levicového revolučního hnutí. Ke kubánskému exilu měla vztah „vyváženého odstupu", tj. jeho úsilí o svržení Castra tolerovala, ale nepokládala je za prioritu své politiky na západní polokouli.

Na sklonku šedesátých let propukl otevřený konflikt mezi vlivnou skupinou kubánských spisovatelů a revoluční mocí. Tito tvůrci byli většinou aktivními účastníky boje proti Batistově diktatuře a po roce 1959 se angažovali ve společenském dění. Postupně se však dostávali do sporu s Castrovou autoritativní vládou, zvláště po jeho příklonu k Sovětskému svazu a ke komunistické ideologii. Již v roce 1964 byla zakázána činnost vydavatelství „R" a o dva roky později byl umlčen snad největší kubánský autor 20. století José Lezama Lima, jehož slavný román Ráj byl okamžitě po vydání stažen z prodeje a označen za „kontrarevoluční a obscénní" dílo. (Lezamovi se dostalo oficiálního uznání až v roce 1988, tj. dvanáct let po jeho smrti.)

K blízkým Castrovým spolupracovníkům náležel Guillermo Cabrera Infante, který se podílel na dodávkách zbraní do Sierry. V roce 1959 založil literární přílohu deníku Revolución , kolem které se zformovala skupina avantgardních literátů. Tito levicově orientovaní umělci však brzy narazili na bariéru oficiální ortodoxie a revolučního puritanismu. Po skandálu s cenzurou filmu P. M. , který byl nostalgickou vzpomínkou na noční život v předrevoluční Havaně, zorganizovala Cabrerova družina protestní petici sedmi set spisovatelů a umělců. Castro odpověděl emotivně laděným Slovem k intelektuálům , v němž ironizoval jejich obavy o tvůrčí svobodu v čase „ohrožení Kuby severoamerickým imperialismem". Literární příloha Revolución byla ovšem zrušena. (Cabrera Infante poté odešel do Bruselu a posléze v Barceloně vydal skvělý román T ři smutní tygři , který se okamžitě stal literární senzací.) Ke skutečnému omezení tvůrčí svobody na Kubě došlo až v roce 1968, kdy se Castro solidarizoval s agresí Varšavské smlouvy proti Československu a kdy se také rozešel s velkou skupinou evropských a amerických intelektuálů, kteří až dosud viděli v Kubě příklad „autentické a nedogmatické revoluce".

Změnu Castrova přístupu k těmto lidem se pokusil vysvětlit básník Herberto Padilla, který – ač patřil k nomenklaturním kádrům kubánské zahraniční služby – se rovněž stal obětí policejní zvůle. „Tato politika tvrdé ruky nezná zábran. Její první signály se objevily v časopise Verde Olivo – pomluvy a urážky zahraničních tvůrců. Proč to Fidel Cast ro toleroval nebo dokonce vítal? My, kubánští spisovatelé jsme věděli o nepřátelské reakci zahraničních intelektuálů, z nichž většina do té doby hájila kubánskou revoluci, když revoluční vláda podpořila sovětskou invazi do Československa, poté, co kubánský tisk tři dny šířil co nejširší a nejobjektivnější verzi událostí, takže všichni předpokládali, že Kuba určitě invazi odsoudí. Sám Fidel Castro začal svůj proslov, v němž přijal hořkou nutnost podpořit invazi, tím, že si je vědom, že jeho slova zklamou mnoho lidí. Bylo-li tomu tak, proč ho nyní tak rozzlobilo mezinárodní odsouzení jeho postoje, na něž reagoval tím, že ránu vrací nám kubánským spisovatelům, kteří si přitom ani nemůžeme dovolit luxus takového Jevtušenka, jenž invazi odsoudil v zahraničí, kde zrovna pobýval na jednom ze svých mnoha literárních turné, a po svém návratu do Moskvy nebyl nijak potrestán. Má to snad být symbolický akt, že když rozbijí hlavu mně a strčí do cely mne i mou manželku, propadá Fidel morbidní iluzi, že tvrdě trestá Jean-Paul Sartra a Simone de Beauvoirovou? Nepřekvapuje mě to, protože Fidel Castro byl celý život fascinován těmito disproporcemi. On zřejmě sebe srovnává s Leninem, mne s tropickým Sartrem a Kubu s celým africkým kontinentem. Politická váha země vytváří mezinárodní postavení jejích umělců, a dokonce i jejích dezertérů nebo kritiků. Sám Ernesto Guevara mi to doslova řekl na jedné z každotýdenních schůzek Poradního sboru Ministerstva zahraničních věcí, který se o čtvrtečních půlnocích redukoval na komandanta Alberta Moru a na mne. Naše rozhovory byly vždy stejné – filosofie a literatura. »Celý ten boom latinskoamerických spisovatelů je produktem kubánské revoluce. Bez revoluce by všichni ti chlápkové byli jen obyčejní troubové potulující se po Paříži.« A snad ještě povzdech již citovaného Reinalda Arenase, autora románu Šalebný svět z roku 1969, básnických sbírek a autobiografie Než se setmí , kterému se po několikaletém věznění podařilo uniknout do Spojených států: »Mé dětství a dospívání se odehrálo za Batistovy diktatury a zbytek svého života dožiji v ještě tužší diktatuře Fidela Castra. Nikdy jsem nebyl skutečnou lidskou bytostí v plném slova smyslu.«"

Výmluvným svědectvím této otřesné reality je i dílo Na vzdory veškeré naději spisovatele Armanda Valladarese, který strávil v kubánských gulazích více než dvacet let a byl osvobozen v roce 1982 po zákroku francouzského prezidenta Franc,oise Mitteranda. V těchto pamětech evokoval své zážitky z trestnic a pracovních táborů. Armando Valladares byl zatčen na sklonku roku 1960, ve vězení maloval a psal básně na malé kousky papíru. Jeho tvorba získala mezinárodní ohlas, zejména ve Spojených státech.

Obviněním z porušování lidských práv Castro čelil populistickou demagogií, s jejíž pomocí odváděl pozornost od základního problému absence osobní svobody: „Lidská práva nezahrnují pouze svobodu projevu, ale také základní otázky, jako např. právo na chléb, právo na práci, právo na zdraví, bydlení a vzdělání. A právě v těchto oblastech dosáhla kubánská revoluce největších úspěchů."

Jednou z mála výjimek ve společenství světové duchovní elity byl kolumbijský spisovatel Gabriel García Márquez, který i nadále pokračoval v přátelském vztahu s Fidelem Castrem a který vždy omlouval jeho totalitní metody vlády, ačkoli ve svých románech Sto roků samoty a v Podzimu pat riarchy mistrně evokoval tradiční problém latinskoamerického caudillismu. V obsáhlém rozhovoru s publicistou Pliniem Apuleyem Mendozou, který vyšel v roce 1983 pod názvem V ůně gujávy , se Márquez pokusil o pozitivní charakteristiku kubánského vůdce: „Představ si, že u zrodu mého přátelství s Fidelem Castrem, které považuji za velmi osobní a podepřené velkou náklonností, stála literatura. Zběžně jsem ho poznal v roce 1960, když jsem pracoval v agentuře Prensa Latina , a nepřipadalo mi, že bychom si toho spolu měli příliš co říct. Později, když už jsem byl známý spisovatel a Fidel Castro nejznámější politik světa, jsme se několikrát setkali s velkou vzájemnou úctou a sympatiemi, ale nemyslel jsem si, že by naše vztahy mohly překročit rámec příbuzných politických názorů. Jednou ráno asi před šesti lety mi ale řekl, že musí jít domů a přečíst ještě spoustu dokumentů. Říkal, že tahle nevyhnutelná povinnost ho nudí a unavuje. Doporučil jsem mu několik knih, které byly nejen literárně hodnotné, ale i dostatečně zábavné, aby rozptýlily únavu z té povinné četby. Citoval jsem řadu titulů a s překvapením jsem zjistil, že je všechny zná. Objevil jsem tenkrát něco, co málokdo ví: že totiž Fidel Castro je nenasytný čtenář, milovník a znalec dobré literatury všech dob a že i za nejobtížnějších okolností má vždy po ruce nějakou zajímavou knihu, aby vyplnil sebemenší volnou chvilku. Když jsme se ve čtyři hodiny ráno loučili po prodebatované noci, nechal jsem mu jednu knížku a v poledne jsem zjistil, že ji má přečtenou. Navíc je tak bedlivý a pozorný čtenář, že objeví rozpory a nesrovnalosti i tam, kde by se toho člověk ani nenadál. Když si přečetl V yprávění troseč níka , šel za mnou do hotelu jen proto, aby mne upozornil na chybný výpočet rychlosti lodi, která nemohla doplout v uvedenou hodinu. Měl pravdu. Takže než jsem publikoval Kroniku ohlášené smrti , zanesl jsem mu rukopis a Fidel Castro mne upozornil na nesprávný údaj o lovecké pušce. Je na něm znát, že má rád svět literatury, že je mu v něm dobře, že rád dbá na literární formu svých psaných projevů, které jsou čím dál častější. Jednou s nádechem melancholie mi řekl: »Ve svém příštím životě chci být spisovatelem.«" K tomuto obdivnému portrétu lze snad dodat, že i další autoritativní vládci 20. století – Mussolini, Hitler, Stalin – byli vášnivými čtenáři.

V roce 1988 zasedala Komise pro lidská práva OSN a čtyři latinskoamerické delegace navrhly, aby skupina zmocněnců navštívila Kubu a prověřila tamní trestní systém. Castro tuto iniciativu akceptoval a oznámil, že delegaci OSN poskytne veškerou podporu. Její zpráva o výsledcích zářijové inspekce sice konstatovala, že kubánským občanům jsou odepírány základní občanské svobody, především svoboda projevu, pohybu a shromažďování, ale popřela obvinění z tajných poprav a mizení nepohodlných osob. (Bylo ovšem charakteristické, že pro snahu setkat se s delegací OSN bylo zatčeno 11 aktivistů boje za lidská práva.)

Castrova cesta do Canossy začala již v roce 1969, kdy vyslal Carlose Rafaela Rodrígueze na moskevskou poradu komunistických a dělnických stran. Kubánská delegace se okamžitě začlenila do tvrdého jádra sovětské klientely a důrazně oponovala všem pokusům o kritiku srpna 1968. Carlos Rafael Rodríguez v této souvislosti demonstrativně prohlásil, že Kuba se „vždy bez váhání postaví na stranu Sovětského svazu v každém rozhodném střetnutí".

V následujících letech se Havana měla stát účinným nástrojem sovětské politiky ve třetím světě. Všude, kde Moskva nemohla otevřeně vystupovat, např. v Hnutí neangažovaných zemí, prosazovala její zájmy Kuba, často i formou vojenské účasti. Tuto etapu úzkého propojení kubánské zahraniční politiky s globální mocenskou orientací Sovětského svazu zahájila Castrova více než dvouměsíční cesta do zemí sovětského bloku na jaře roku 1972. V květnu caudillo opustil Havanu a po krátkých pobytech v Guineji a v Alžírsku postupně navštívil Bulharsko, Rumunsko, Maďarsko, Polsko, NDR, ČSSR a Sovětský svaz.

Do Prahy přiletěl Fidel Castro z východního Berlína, byl „nadšeně" uvítán, jednal s vedoucími představiteli KSČ a čs. vlády. Prezident Gustáv Husák ho dekoroval nejvyšším státním vyznamenáním – Řádem Bílého lva prvního stupně. Dopoledne 22. června 1972 obdržel Castro čestný doktorát Karlovy univerzity v oboru právních věd. Při této příležitosti pronesl v Karolinu krátkou přednášku, ve které se opět pokusil o marxistickou interpretaci kubánské revoluce a přitom sebe i své druhy v Sierře Maestře instrumentálně cha rakterizoval již jako přesvědčené leninovce. „Zásady, které Lenin vyložil ve svém Státu a revoluci , nám naprosto jasně ukázaly, v čem spočívá revoluce, nejenom pokud jde o její obsah, ale i její formu, v čem spočívá úloha strany, úloha mas a státu v revoluci." Celá přednáška byla umělou konstrukcí, která opravou historie měla prokázat obecnou platnost marxisticko-leninské teorie. Na závěr Castrova pobytu v Československu mu hostitelé nabídli odstřel – jinak přísně chráněných – tatranských kamzíků.

Finále Castrova dlouhého putování se uskutečnilo v Moskvě. V jednáních s Leonidem I. Brežněvem Kubánci upřesnili své možnosti ve vztahu ke Střední a Jižní Americe, kde ještě doutnala některá „revoluční ohniska" z Guevarovy doby. Obě strany se shodly na podpoře Allendovy vlády Lidové jednoty v Chile, přičemž Havana měla převzít odpovědnost za část tajných operací. Castrovu vstřícnost Sověti ocenili přijetím Kuby do Rady vzájemné hospodářské pomoci a prosincovým podpisem pěti významných dohod, jejichž obsah byl dohodnut již v průběhu Brežněvova červencového dialogu s kubánskou delegací. První dohoda prodloužila splatnost úvěru do roku 1985, druhá zajistila Castrovi úvěry na léta 1973 až 1975, třetí dohoda stanovila pevná pravidla pro dlouhodobou výměnu zboží mezi oběma zeměmi, tj. především Havaně garantovala dodávky sovětské ropy, čtvrtý kontrakt vytvořil rámcové podmínky pro technickou spolupráci – pod tímto obecným názvem se skrývaly i dodávky zbraní a účast sovětských expertů na výcviku kubánské armády – a konečně poslední dokument stanovil dodávky kubánského cukru a niklu do Sovětského svazu do roku 1980.

Castrova návštěva Moskvy se nesla v duchu oficiální euforie – kubánský vůdce převzal Leninův řád, od sovětské generality obdržel „čestný meč" – ale v soukromých rozhovorech byl „přední bojovník proti severoamerickému imperialismu" striktně požádán o okamžité ukončení svých ekonomických experimentů.

Volební vítězství chilské levicové koalice v září 1970 vytvořilo nový prostor pro spolupráci s vládou prezidenta Salvadora Allenda a Chile již v listopadu obnovilo diplomatické styky s Havanou. O rok později přiletěl Fidel Castro do Santiaga de Chile na přátelskou návštěvu. Zdržel se v zemi celý měsíc, navštívil řadu míst, ale jeho pobyt se nesetkával s jednoznačným ohlasem. Proti kubánskému premiérovi vystoupila chilská pravice a přes jeho osobu útočila i na Salvadora Allenda. Hospodářské problémy vyostřily vnitropolitickou situaci a v Chile se schylovalo k mocenskému převratu, který se v září 1973 stal skutečností. Je s podivem, že ani v rozhovorech mezi čtyřma očima nedokázali oba státníci věcně analyzovat šířící se krizi a její příčiny. Závěrečný dialog mezi Salvadorem Allendem a Fidelem Castrem probíhal v rovině propagandistické rétoriky:

„Castro: Nemám nejmenší pochybnosti o tom, že se za tím vším skrývá ruka imperialismu.

Allende: Lid vládu podporuje. Jestli navzdory našim nadějím dosáhnou svého a svrhnou naši vládu, Chile bude strženo do propasti chaosu, násilí a bratrovražedného boje. Castro: A do propasti fašismu…"

Ani slovo o potřebě získat pro Allendovu vládu důležité střední vrstvy, scházela byť i sebemenší zmínka o neblahých důsledcích některých hospodářských experimentů Allendova kabinetu. Samozřejmě, že CIA usilovala o destabilizaci nepohodlného chilského režimu, ale její démonizace ze strany Castra hraničila až s posedlostí: „Reakce jedná podle přesného strategického plánu a na základě podnětů ze zahraničí. Známe tento rukopis, protože CIA pracovala v naší zemi po dlouhou dobu…" V tajné dohodě se Castro zavázal vyslat do Chile misi bezpečnostních a zpravodajských expertů, která by byla podřízena pouze prezidentovi a působila by v jeho intencích. Dokladem jejich nesporné profesionality bylo mj. i to, že většině těchto Castrových důstojníků se podařilo opustit po prezidentově násilné smrti hořící sídlo hlavy státu a vrátit se zpátky do vlasti.

Obnovení diplomatických styků mezi Kubou a Chile vyvolalo v Organizaci amerických států nové diskuse o budoucnosti sankcí vůči Castrovu režimu. Na konferenci v Mexiku v únoru 1974 se více než polovina účastnických států vyslovila proti hospodářské blokádě a na následujícím zasedání OAS v Atlantě v dubnu až květnu téhož roku se řada delegací vyslovila pro normalizaci politického vztahu. K významnému posunu v přístupech ke „kubánské otázce" došlo na zvláštním summitu OAS v kostarickém San José v červenci 1975, kdy 16 zemí hlasovalo pro zrušení obchodního embarga vůči Havaně. Pro přijetí této rezoluce hlasovaly i Spojené státy, proti Pinochetovo Chile, Uruguay a Paraguay. Brazílie a Nikaragua se zdržely hlasování. Nyní záleželo na každém státu kontinentu, pro jaké vztahy s Kubou se rozhodne. Již v roce 1972 obnovily d

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .

Seznam použité literatur y a pramenů

Arnault, Jacques: Cuba et le marxisme. Paris, 1962 Bonsai, P.W.: Cuba, Castro and the United States. Pittsburgh, 1971

Borodajev, V. A. – Leonov, N. S.: Fidel Castro. Političeskaja žizň. Moskva, 1999

Castaneda, J. G.: Companero. Život a smrt Che Guevary. Praha, 2003

Castro, Fidel: Projevy. Praha, 1962
Castro, Fidel: Dopisy z vězení. Praha, 2007
Debray, Régis: Revolución en la Revolución?
La Habana, 1967

Draper, Theodore: Castro's Revolution. Myths and realities. New York, 1962

Ebon, Martin: Che: The Making of a Legend. New York, 1969

Falcoff, Mark: The Last Communist. Commentary, 1991, June, str. 27–33

Franqui, Carlos: Diary of the Cuban Revolution.
New York, 1980
García Márquez, Gabriel: Podzim patriarchy.
Praha, 1975

García Márquez, Gabriel: Vůně gujávy. Kmen, 1983, č.6, str. 25–35

Geyer, Georgie Anne: Fidel Castro: partyzánský princ. Praha, 2001

Gleijeses, Piero: Havana's Policy in Africa, 1959–1976;

New Evidence from Cuban Archives. CWIHP, 8–9, Winter 1996–1997

Gonzales, Edward: Cuba under Castro. The Limits
of Charisma. New York, 1974
Gott, R.: Kuba. Nové dějiny. Praha, 2005
Guevara, Ernesto: Bolivijský deník. Praha, 1970

Guevara, Ernesto: Pasajes de la Guerra Revolucionaria. La Habana, 1963

Hubermann, Leo – Sweezy, Paul, M.: Cuba, anatomía de una revolución. La Habana, 1960

Charvátová, Anežka: Karneval na troskách. Kubánská disidentská próza. Revolver Revue, 1996, č. 31, str. 194–275

Jackson, Bruce: Castro, the Kremlin, and Communism in Latin America. Baltimore, 1969

Kašpar, Oldřich: Dějiny karibské oblasti. Praha, 2002 Kornbluh, Peter – Blight, G. James: Dialogue with Castro. A Hidden History.

The New York Review of Books, 1994, č. 16, str. 45–49 Krämer, Raimund: Kuba: Das Ende des „karibischen Sozialismus" Aus Politik und Zeitgeschichte, 1991, č. 39, str. 19–28

Mas Martin, Luis: Povstalci ze Sierry Maestry. Praha, 1961 Mathews, Herbert, L.: The Cuban Story. New York, 1961 Mathews, Herbert, L.: Fidel Castro. New York, 1969 Merle, Robert: Útok na kasárna. Praha, 1967 Nálevka, Vladimír: Karibská krize. Praha, 2001 Opatrný, Josef: Kuba. Praha, 2002 Quirk, E. Robert: Fidel Castro. Ostrava, 1999

Ramonet, Ignacio: Fidel Castro: biografía a dos voces. Barcelona, 2006

Sartre, Jean-Paul: Uragan nad cukrem. Praha, 1961 Villa, José de – Neubauer, Jürgen: Máximo Líder – Fidel Castro, Praha, 2007

Obálka a grafická úprava Vladimír Pfeifer

Redakce Pavlína Kajnarová a Miloslav Martínek

Vydává PRAŽSKÁ VYDAVATELSKÁ SPOLEČNOST, s. r. o.,

Na Poříčí 1048/28-30, 110 00 Praha 1

a

Nakladatelství EPOCHA, s. r. o.

Kaprova 12, 110 00 Praha 1

v roce 2009

EDICE MAGNET

svazek č. 12

vydání první

Vytiskl Akcent tiskárna Vimperk, s. r. o.

Cena výtisku včetně DPH 99 Kč

pro předplatné 90 Kč (roční předplatné 450 Kč)

VYUŽIJTE NABÍDKU ZVÝHODNĚNÉHO

PŘEDPLATNÉHO AŽ DO DOMU

Elektronickou objednávku zadejte prostřednictvím www.periodik.cz nebo

www.pvsp.cz, případně e-mailem: postabo.prstc@cpost.cz nebo

pvs@ms.ipnet.cz. Předplatné lze objednat i telefonicky na bezplatné lince

800 300 302, která současně slouží i pro podání případných reklamací. Objednávku v SR zadejte prostřednictvím www.press.sk, případně e-mailem: predplatne@press.sk.

OBJEDNÁVKA PŘEDPLATNÉHO

✘ Objednávám si roční ,pololetní předplatné EDICE MAGNET

Počínaje číslem vydání . . . . ./200. .

dodávejte od jednoho čísla . . . . . výtisků

PŘÍJMENÍ (název firmy): . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

JMÉNO (odpovědná osoba): . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

BYDLIŠTĚ (sídlo): . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

PSČ A DODÁVACÍ POŠTA: . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Telefon: . . . . . . . . . . Fax: . . . . . . . . . . . . . . E-mail: . . . . . . . . . . . . . . . . .

Jen v případě, požadujete-li daňový doklad:

IČO: . . . . . . . . . . . . . . DIČ: . . . . . . . . . . . . . .

Při požadavku inkasa předplatného v SIPO

spojovací číslo plátce: . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Výtisky dodávejte na adresu (vyplní se jen v případě, že se od předcho

zí adresy liší): . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Datum: . . . . . . . . . . . . . . . . . Podpis (razítko):

CENA ROČNÍHO PŘEDPLATNÉHO JE 450 Kč.

(CENA VÝTISKU PRO PŘEDPLATITELE JE 90 Kč)

CENA VÝTISKU VE SR: 4,15 /125 SKK, ROČNÍ PŘEDPLATNÉ: 15,27 /460 SKK

Objednávky i starších výtisků přijímá Pražská vydavatelská společnost

na tel./fax: 222 718 046