SPISY JOSEFA ŠKVORECKÉHO - SVAZEK 10 TANKOVÝ PRAPOR

Fragment z doby kultů

PODĚKOVÁNÍ

Poděkování Jaroslavě Blažkové, výborné spisovatelce a snad ještě lepší čtenářce, za odbornou revizi československého jazyka.

Jarmile a Vladimírovi Emmerovým a Naďě a Janu Michalovým -- a poddůstojníkům v záloze P. L. Dorůžkovi a Stanislavu Marešovi, kteří byli u toho.

Osoby a události líčené v této knize jsou naprosto smyšleny, a přípomínají-li někomu osoby a události, které znal, jde o podobnost čistě náhodnou.

Rekomandace

Aby mi vyšlo, co bych rád řekl o této knize a jejím autorovi, budu muset chvilku mluvit o sobě. To je proti všem pravidlům slušnosti a civilizovaného slohu předmluv; ježto však po celou svou údajně literární kariéru jsem civilizovaná pravidla rušil, snad mi to bude i co kmetovi strpěno. Nadto slibuju, že po dvou následujících odstavcích se soustředím na dané téma.

Když jsem se roku 1946 vrátil z Ameriky do Prahy, ocitl jsem se v Nepochopitelnu. Příbuzní, přátelé i obecenstvo mne vítali, slavili, obdivovali. Někteří mi děkovali za to, co jsem dělával. Mnozí věřili, že co jsem dělával budu teprve dělat daleko líp. A já mezitím nevěděl, kde jsem, ba mnohdy ani kdo jsem, natožpak co vůbec dělat mám, jak a pro koho. Werich, který se vrátil o rok dříve, měl pochyby spřízněné, ne-li totožné. Národ, k němuž jsme patřívali, byl právě přežil sedm let protektorátu a první rok ,,osvobození", zatímco já souběžně prožil osm let milostného dobrodružství s dvěma neodolatelnými nymfami, slečnou Angličtinou a paní Svobodou. (Ta slečna se později dost spustila a té paní hodně zdužnatěla postava, ale to je tenhle zub času. Já už taky dávno nejsem, co jsem býval. To ale všecko přišlo až v další éře; když jsme se poznali, byly obě křepké, a jak jsem řek, neodolatelné.) ------------------------------------------------------------ * Tradiční název, užívaný evropskými komedianty a pouťovými artisty, znamenající proslov, zaměřený k upoutání pozornosti obecenstva na určitou atrakci a posléze k zaplacení vstupného. S rostoucí útočností hromadných dorozumívacích prostředků, kde adjektivum si dnes vynutilo suverenitu nad substantivem, tomu dnes říkáme, ,,a commerdial". J. V. ----------------------------------------------------------- Ta dvě přechodná prostředí, protektorát lidu českého a Amerika dvouhlavého humoristy V+W, se ukázala být neslučitelnými světy. Rozumově bylo možno protektorát pochopit právě tak jako americkou svobodu, ale cítit je navzájem přes oceán co zažité pevniny parných úterků a vystydlých svačin, co kontinuitu zlých snů a malé násobilky hokynářských účtů, chřipek či arcinadějí -- k tomu nám scházel subjektivní společný jmenovatel. Sedm osm let, to je i ve Starém zákoně dlouhá doba a koneckonců ani Odysseus nebyl z domova o moc dýl než deset; a že měl po návratu nůši starostí, přestože ho jeho starej pes poznal! O tom všem jsem se přesvědčil, když po několik příšerných měsíců jsem se s Janem pokoušel napsat novou hru pro ,,nové poměry" v ,,nové republice". V divadle jsme měli na týdny, snad na měsíce předem vyprodáno. Nikdy jsme nebyli oblíbenější. Hráli jsme americkou komedii Přišel na večeři, a když už Werich nesnesl trávit každý večer a v neděli odpoledne v kolečkové židli, nasadili jsme svoji předválečnou Pěst na oko, hru napsanou proti právě minulé diktatuře a pro svobodu, která najednou, celkem beze změny, se vztahovala na diktaturu nastávající -- a na svobodu samosebou dál, neb ta je neměnná v tom, že jí nikdy není dost. Každého večera lid jásal a burácel nad naším umem. A každého poledne jsme spolu usedli nad papírem, který navěky zůstal nepopsán, ať jsme seděli a mysleli jak mohli. Den za dnem, celou zimu a jaro 46-47. Nikdo z toho jásajícího publika netušil, že tleská zděšeným cizincům, kteří spolu už nikdy nic nového pro ně nenapíší a nezahrají. Až jsme posléze toho planého vysedávání museli nechat a vydat se každý svou vlastní osamělou cestou.

Než jsem tak učinili, podařilo se nám ještě uvést jakousi labutí píseň, zvanou Divotvorný hrnec; po stránce masového ohlasu svoji produkci nejúspěšnější. Nebyl to všem originál V+W, nýbrž adaptace z američtiny... a tu se konečně dostáváme do bezprostřední generační a skupinové blízkosti k Josefu Škvoreckému, či přesněji k jeho volně autobiografickému hrdinovi Danielu (Danny) Smiřickému. Divotvorný hrnec bychom nikdy nebyli mohli uskutečnit bez Vlachovců. Tj. bez Karla Vlacha a jeho kompaktní tlupy skladatelů-aranžérů a instrumentalistů. Je to kuriózní: se svými českými staršími, ba ani s vrstevníky jsme si tenkrát nerozuměli, ale s těmito mládenci jsme se uhádli naráz. Protože jsme slyšeli na tutéž muziku, nemuseli jsme si nic vysvětlovat ani překládat.

První válka přivála do Prahy prvotní ozvěny amerického rag-timu a prajazzu. Také první němé filmové komedie. Kulturu zvukovou i optickou. Snad že se oči a uši vzdělávaly se parátně, šlo jim to rychleji. Ze širého světa nás poznamenával a výchova slepá i oslnivá, němá i ohlušující. A v jazyce i barvách rodných jsme zároveň obdrželi darem Švejka. Z těchto tří vrstev živné půdy vyrostla Vest Pocket Revue. A druhá válka poslala po krátkých vlnách americký swing -- další to jazzovou mutaci -- a omámila svými trumpetami v Praze Vlachovce a v Náchodě Dannyho Smiřického a Benna, Harýka, Fondu a ostatní kumpány z toho ,,bobcrosbyovského dixielandu". Fakt. Zbabělci se teprve rodili; Škvorecký je napsal až roku 48-49. Ty jazzové trumpety se mu však ozvaly přes oceán už za protektorátu a pro jeho generaci naštíply panděratou architekturu Hitlerova Jericha, ještě než ji rozvalily britské a americké bombarďáky a ruská artilerie. Neboť když slyšel hlas trub, křičeli i oni křikem velikým, i obořila se zeď na místě svém.

(Kniza Jozue, 6:20)

Dvě války --dvě generace, každá poznamenaná svým pokolením amerického jazzu. Když Werichovi a mně bylo dvaadvacet, uvedli jsme svou první a o dvacet let později svou poslední produkci. V tom okamžiku bylo dvaadvacet Škvoreckému a právě se chystal vpadnout do české literatury se Zbabělci. Tradice chodí po spletitých a tajemných stezkách.

To potvrzuje i Tankový prapor, kniha, od jejíchž slastí vás zdržuju svým žvaněním. Ovšem rozumní čtenáři tradičně předmluvy ignorují, což ulevuje mému zlému svědomí. Přesto na to šlápnu a vydám se co nejkratší cestou k závěru. -- Tedy s paní Tradicí kráčí i v tomto novém díle náš Danny ze Zbabělců. To se ví, už v něm sotva poznáte toho studentíka, co byl ,,od kvarty zamilovanej do Judy Garlandové". Snad v sobě dosud někde skrývá svou starou tajnou vášeň k romantickým fantaziím, ale navenek zmužněl a zpragmatičtěl; najdete ho o chlup cyničtějšího a o hodně opatrnějšího. Vždyť je koneckonců o šest sedm let starší, ostřílenější. Nadto i věk okolní, ve kterém je mu žít, se zakabonil. Stín Josefa Vissarionoviče se prodloužil až do zemí koruny české. A pak, student Danny se stal rotným Smiřickým, a jako každý Čech v uniformě se v této situaci nevyhnutelně přiblížil ke kmotrovi všech vojínů světa, Josefu Švejkovi.* ------------------------------------------------------------ * Spěchám zdůraznit, že tu ze strany autorovy nejde ani o špetku epigonství ba ani o příslušnost k literárnímu žánru. Mluvím o tradici nikoli beletristické, nýbrž civilizační, historické, osudové.

Prominete-li mi sebecitát, napsal jsem před časem, že Švejk je ,,moderní svatý Jiří, hrdina ságy triumfu jedné hlavy nad hydrou Vrchnosti, Režimu, Systému -- rozum přestrojený za slabomyslnost v boji proti Absurdnu, vydávajícímu se za Moudrost a Důstojnost -- smysl Nesmyslu proti nesmyslu Smyslu...“

Jedině v tom smyslu patří Tankový prapor do oblasti českého ,,švejkovství" v nejširším mínění toho pojmu; český humor a česká akce v obraně proti suverénnímu Absurdnu je instinktivně a tradičně ,,švejkovská". Volba tohoto typu obrany byla v zájmu národního přežití nevyhnutelná vzhledem k neúnosné geografické pozici na mapě Evropy i k neobvykle nuznému výskytu schopných státníků. Tato tradice se vyvinula dlouhá staletí před Haškem. Bez ní by ho národ nikdy nebyl dočkal. Že jí tento génius vytvořil v Dobrém vojáku legendárního hrdinu, v mytické ztělesnění, se stalo až co aristotelovská imitace pravdy jako každý umělecký čin. ----------------------------------------------------------- Kniha, kterou máte v ruce, není epopej vítězství sólového bohatýra srandy nad beztvářnou chobotnicí armádní mašiny. Je to sága daleko pikaresknější, složitější. A časovější pro celý svět. Není to vojenská kronika určité typické jednotky. Kdo by se odvážil označit co jednotku tuto sběř skvostných šizuňků, tento nezřízený kolektiv zarytých individualistů, houf bez kázně a morálky, cizineckou legii naverbovanou z rodných desperados, které nikdo nevede? A přece jim neomylně velí nějaké hluboké jungovské podvědomí. Tajemná solidarita obdařuje ten voj nepřemožitelností hodnou Anděla smrti.

Je to epos Draka pomsty o tisíci hlavách, z nichž každá je jednou ze všech mastí mazaná, s jediným společným cílem: zahubit strašidlo armádního nesmyslu, zamotat mu hlavu do rubáše ,,politického školení".

A tomu epickému utkání přihlíží náš Danny. Přihlíží i pomáhá. Kronikář i účastník, srandista i snílek. Tu bezpečně za větrem v něžných záclonkách milostné ložnice, tu v poli s duchapřítomností bývalého improvizujícího saxofonisty. Rotný Smiřický vystupuje v tolika prolínajících se náladách s příslušnými maskami, že až skoro ztrácí totožnost. Jako by byl v té velkolepé fresce nádherně vymalovaných maníků i temných pekelníků, obsluhujících erární mašinu, jen křídou nejšedivější sotva načrtnut. Právě proto smí být všudypřítomný a představovat kteréhokoli z nás. Je z rodu oněch hrdinů, kteří pro nás po všech literaturách zaznamenali naše nejintimnější tajemství; potomek Candida, Robinsona i Fabrice, spolužák Wertherův i kamarád Frantíka Finna, bratr Pantagruela a zase Gleba Něržina.

A co vás nejvíc otřese: kavalce páchnou lidskými větry, sranda řehtá jak pivovarští valaši, olej z motorů, pot a prach tankodromů se mísí s nekonečnou nudou a věčným buzerováním v hnědý mrak vojácké mizérie... a uprostřed toho všeho Danny, neuvěřitelný Puk v uniformě, nepravděpodobný skřítek poezie v říši Blbostině, vás zavede do poloh času, kde kapka okamžiku se rozplyne s takovou intenzitou a rychlostí, že ještě než se v ní naplníte, se vám už po ní smrtelně stýská.

,,Člověk o ničem neví, až když to začne ztrácet. Až když je skoro po všem... a za okny vylétaly zlaté střely a zasahovaly hořící terče...“

Dost. Přečtěte si to bez uvozovek a v plném kontextu se vším ostatním. Je mi ctí, spanilé čtenářky a ztepilí čtenáři, dáti teď slovo jedinému pravému existencialistovi moderní české prózy. Take it away, Danny boy. Jiří Voskovec

Sedmý tankový prapor v útoku na spěšně vybudovanou obranu nepřítele

Ve 23.47, tedy přesně o 17 minut později, nežli stálo v plánkonspektu, vykonal kapitán tank. Václav Matka kontrolu rozmístění bojových vozidel ve východišti k útoku a postál asi pět minut u tanku, jemuž velel četař Krajta, aby se podíval na zahájení okopových prací. Měsíc, napůl skrytý podzimními mráčky, zaléval přízračným světlem pětičlennou skupinu, bušící otupenými krumpáči do kamenité země, a tank, který se tyčil v pozadí a zdvihal ocelový nos k světélkujícímu nebi, vypadal, jako by zasněně hleděl někam naproti na stráň Okrouhlického vrchu, rozrytou stopami mnoha útoků.

Jakmile se kapitán obrátil a spolu se svým průvodem, upjatým do montgomeráků, zmizel v noční páře mezi roztroušenými stromy za tankem, pracovní úsilí skupinky se rychle zmírnilo. Kapitán sám, oděný neposkvrněnou kombinézou, na níž byly ještě patrné vymačkané hrany (následek dlouhého skladování v intendačním skladu), kráčel magickým příšeřím zářijové půlnoci k svému štábnímu vozu. Necítil nic z poezie této podivné předpůlnoční chvíle a podivné situace; přemýšlel, jaký byl blbec, když se před dvěma lety, kdy mu trochu hořela koudel ve Státní pojišťovně, dal nachytat na armádní výzvu, zanechal pohodlného postavení kádrováka a odešel do zvláštního desetiměsíčního kursu pro rychlovýrobu tankových specialistů se zajištěným brzkým povýšením. Tehdy neměl tušení o nějakých nočních cvičeních, která se konají týden co týden a za každého počasí. Ani o jiných podobných nepříjemnostech.

Došel na cestu a posvítil si baterkou na plánkonspekt: ,,23.00-04.00 osádky provedou okopové práce a zamaskování bojových vozidel, 04.30-04.50 pohotovost k vyražení k útoku, 04.50 zahájení dělostřelecké přípravy, 05.00 vyražení k útoku." Může tedy do půl páté spát. Měl by ovšem chodit po osádkách a sledovat práci. Ale hovno. Zhasil lucerničku a odbočil z cesty ke křoví, kde stál zamaskovaný štábní vůz. Zastavil se u schůdků a obrátil se na svého průvodce.

,,Hospodin," oslovil východného náčelníka praporu. ,,Mrkni se na to a trochu jim zvedni mandle. Já du chrápat. Eště sem tenhle tejden ani jednu noc pořádně nespal, chlapi. V pondělí ta kulturní konference, v úterý stranická schůze do tří do rána, pak služba, ve středu velitelskej den -- vzbuď mě ve čtyři, Hospodin.“

,,Provedu, soudruhu kapitáne," pravil žertovně poručík Hospodin a cvakl podpatky. Sotva za kapitánem zapadly hhhhdveře štábního vozu, odešel poručník k řidičské kabině a otevřel dvířka. Za volantem pokojně chrápal řidič.
Hospodin jím zacloumal a vzbudil ho.
,,Co je?" zabručel řidič ospale.

,,Heleď," pravil poručík. ,,Běž pomoct rotnýmu Smiřickýmu, jsou tam jenom čtyři. A přijď mě ve tři čtvrti na čtyři vzbudit.“

,,Do prdele," odpověděl nesrozumitelně řidič a vylezl ven. Byl to ještě lemoun, příslušník prvního ročníku, a na větší odpor se nezmohl. Venku ho roztřásla zima. Malý poručík Hospodin se zatím čile vyškrábal na jeho místo do kabiny a zavřel za sebou. Za oknem se mihl cíp deky, jak se do ní důstojník balil.

Vojín Holený, řidič, se otočil, strčil ruce do kapes, a drkotaje zuby, pustil se směrem neurčitě severním ke skupinkám keřů, které tam stály jako realistické kulisy na ochotnickém jevišti. Nočním tichem zvonily a skřípaly vzdálené nárazy lopat a krumpáčů. Holený spěchal vysokou trávou a cítil, jak mu rosa prosakuje plátěnými kalhotami letní uniformy. To ho ještě víc rozladilo. U jedné skupiny keřů kotvil štábní vůz politického oddělení, a právě když šel Holený kolem, rozsvítil někdo baterku a na pozadí osvětlených dveří vozu se začernaly dvě důstojnické čepice. Pak zavrzaly schůdky, dveře se otevřely a světla i s čepicemi v nich zmizela. Kurvy, pomyslel si Holený, člověka vyženou ven a sami jdou chrápat.

Když se však přiblížil k místům, kde podle rozmístění měla vyrábět okop pro střední tank osádka rotného Smiřického, zaznělo od nejasné skvrny v noční mlze, kterou Holený považoval za skupinu keřů, zahučení tankových motorů a skvrna se pohnula. Byl to tank. Holený rozeznal kanón ve vysoké elevaci, ale ten se najednou prudce nahnul dopředu a pohybující se skvrna zmizela v jednotvárné šedi travnaté pláně pod mlhou. Také motor umlkl.

Holený rychle přiklusal k dějišti toho zázraku. Opravdu; železná bedna spočívala jakoby zapuštěna do krásně zhotoveného okopu. Po obou stranách se tyčily kopce vyházené hlíny a kanón přesně přesahoval vzornou předprseň. Holeného naplnila hluboká úcta k osádce, oslabené o jednoho muže (měl kapavku), která v čase kratším, než stanoví normy, vykopala tak obrovskou díru do země.

Přistoupil k veliteli, jenž právě slézal z věže, a oslovil ho napůl kamarádsky, napůl s povinnou úctou k poddůstojníhhkovi, jež však pramenila nikoli z povinnosti, ale z momentálního upřímného obdivu:

,,Soudruhu rotný, mě sem poslal Hospodin, abych vám prej pomoh s vokopem. Ale --“

,,Ta píča!" zaznělo z řidičského otvoru a na předprseň se z něho vyhrabal podsaditý voják v zamaštěné kombinéze s desátnickými prýmky na prsou. ,,Von si myslí, že se kvůli němu ztrháme. Ať si posere hlavu, kráva." Obrátil se k veliteli a řekl slušněji: ,,Tak co, Danny? Neříkal sem to! Ukázkovej vokop. Dyť sem věděl, že tady je. Tady to znám jak svý hovno. Vokrouhlickej vrch sem dobyl už aspoň pětsetkrát.“ Velitel tanku se rozhlédl.

,,Je to fajn, Andělíne. Doufám, že na to nepřídou.“

,,Čerta starýho, kamaráde," pravil řidič. ,,A dyby -- já se jim na to vyseru. Já už mám vodsloužíno svý. Ať se dřou lemouni, ale ne dubňáci. A du chrápat.“ ,,Počkej, eště to maskování, ať je to z krku!" zavolal za ním velitel.

,,To ať udělá Juraj tady s Holenym, dyž ho Hospodskej poslal.“
,,Hovno!" zaznělo z věže. ,,Na to se vyseru.“
,,Neser, Juraji," pravil pedagogicky řidič. ,,Koukej maskovat!“
,,Do prdele, nech mě bejt!“

,,Kurva, Juraji, neser boha! Přece nenecháš starýho Střevlíčka, aby maskoval za tebe.“ ,,Vyserem se na to kolektývně," řekl nabíječ.

,,Tak neblbni, Juraji," rozkázal velitel. ,,Něco na to nasrat musíme, ať nás zbytečně nebuzerujou.“ Ale nabíječův názor vyjádřilo jediné slovo:

,,Hovno.“ Z nitra věže se ozval jiný, dutý hlas:

,,Lepáku, vypal, moc se sereš. A makat!“

,,Běž se vysrat!" pravil nabíječ. Hned na to ve věži něco slabě křáplo, jako když udeří do plechového hrnce. Juraj zařval:

,,Au! Pusť mě! Neser!“
,,Lemoune!" promluvil hlas z věže. ,,Pudeš maskovat?“
,,Už du!“

,,Chci to vidět!" řekl hlas a nabíječ kvapně seskočil. Dopadl vedle Holeného.

,,Tak kluci, běžte natrhat trávu a nějaký větve. Stačí, dyž to naházíte na věž a trochu na předprseň vepředu," pravil velitel.

Holený se otočil a nabíječ ho s bručením následoval. Řidič Střevlíček vylezl na motor tanku, rozprostřel na něm kabát, lehl si a zabalil se do kabátu. Žaluziemi stoupalo z motoru příjemné teplo. Řidič se uprdl a v mžiku usnul. Rotný Danny Smiřický, velitel tanku, se dal pomalu do obhlídky. Byl to člověk bojácný, a proto svědomitý. Zodpovídal za tank i za osádku, jak to stálo v řádech, a kdyby sem teď přišel kapitán nebo politický, odnesl by to on. Řidič i střelec spí, zatímco by měli provádět technickou prohlídku vozidla, a tank není dosud vůbec zamaskován. A kdyby některý lampasák zjistil, že se vykašlali na kopání a zajeli do hotového starého okopu, skrytého křovím, byl by bengál a museli by kopat znova, pod kontrolou. Střevlíček sice s naprostou jistotou tvrdil, že všichni důstojníci dávno zalehli a chrápou, ale rotný byl z lidí, kteří se obávají výjimek potvrzujících pravidla.

Poodešel, aby se podíval po větvích k maskování. V blízkém křoví ulomil dvě mohutné haluze a přivlekl je k tanku. Tam už stál na věži nabíječ Juraj Bamza a sypal kolem sebe hrstě trávy. Holený zastrkával filigránské větvičky za madla a do žaluzií. Rotný opřel obě haluze o přední pancíř věže. Bylo mu zima. Podíval se na hodinky. Tři čtvrtě na jednu. Když půjde teď spát, naspí asi tři hodiny. To je krásné. Ale měl by samozřejmě postavit hlídky. Všichni by se měli vystřídat. Asi po půlhodině. Věděl však dobře, že dubňáky Střevlíčka a Žloudka k takovému nesmyslu nedonutí. Rozhodl se proto, že dá rozkaz oběma nováčkům, a uvažoval: já, jako velitel, mám po skončení okopových prací právo na odpočinek. Oni jsou povinni uposlechnout rozkazu. Vydám jim rozkaz a půjdu spát. Jestli hlídat nebudou a půjdou chrápat, je to jejich věc. Když je při tom někdo chytí, mně nemůže nic říct. Jestli mám právo chrápat, nemůže přece po mně nikdo chtít, abych zároveň hlídal hlídače. ,,Hele, Juraji," řekl. ,,Budete se střídat s Holenym.“ ,,Co střídat?“ ,,No stráž. Na každýho příde hodina a půl.“ ,,Na to se ti vyseru.“

,,Nekecej a neblbni. Já to mám za pár a nechci přijít do průseru," řekl přísně rotný, vylezl na předprseň a protáhl se řidičským otvorem dovnitř. Dal jsem mu rozkaz, říkal si v duchu. Jestli ho nesplní, je to jeho věc. Vyřešil jsem situaci přesně podle řádů, vojenským způsobem. Podle vzoru soudruha velitele.

Provlekl se opatrně příklopem a dosedl na řidičskou sedačku. Vzadu na jaščíkách chrápal četař Žloudek. Rotný nahmatal zajišťovací šroub příklopu, odjistil ho a příklop zavřel do bojové polohy. Otevřel však průzory, aby viděl, kdyby snad někomu napadlo přijít, sebral z vedlejší sedačky Střevlíčkovu kuklu, nasadil si ji na hlavu místo polštáře a opřel se pohodlně vlevo o držáky ručních granátů a výpustný kohout zavzdušňovacího potrubí. Průzorem zářila dovnitř jasná hvězda a v tanku bylo cítit naftu a olej. Zvenčí slabě zaznívaly údery krumpáčů od vedlejších vozidel. Tam se ještě pracuje. Rotný si dal ruce do podpaží, aby si je zahřál, a zadíval se na hvězdu. Zasnil se. Ihned se ho zmocnila dřímota, a v příjemných mrákotách ho ještě napadlo, že by si měl honem dát udělat u fotografa v Okrouhlici snímek. Lizetce by se fotka s kuklou snad líbila. Měla by z ní asi legraci. Ale bude si muset pospíšit, protože --. Z věže zazněl nabíječův hlas: ,,Už se na to vyser, vole!" po železném stropě zaklapaly podkůvky, cinkly o pancíř a zapraskalo síťoví žaluzií nad motorem. Jdou spát, pomyslel si rotný v polospánku. Ale já jsem jim dal rozkaz a já spím. Pocítil nepříjemný tlak v kříži, kam se mu svezla pistole. Přetáhl si ji na břicho. A kdyby byla válka, nemohli by teď asi vůbec spát, protože by měli v kalhotech. Dovedl si ten strach představit. Strach tankových osádek, kterým vojenští statistici vypočetli, že jejich životnost v boji jsou čtyři minuty. Ale snad válka nebude. možná že jo, možná že ne.

Ale asi bude, pomyslel si, ale jak usínal, myslil na to, že už brzy půjde do civilu. A co bude vlastně dělat, a na nedobytnou Lizetku, a jestli mu sestřenice Alena sežene to místo v Praze.

Usnul v jednu hodinu. Tou dobou už kapitán Matka, natažený na pohodlném kavalci svého štábního vozu, dávno spokojeně oddychoval (podle plánkonspektu cvičení prováděl kontrolu okopových prací); spal i výchovný náčelník Sedmého tankového praporu, poručík Hospodin, v řidičské kabině tatry (agitační práce v osádkách na téma ,,Dodržováním okopových norem bojujeme za mír"), po trochu těžké večeři se neklidně převaloval na kavalci svého štábního vozu zástupce velitele pro věci politické nadporučík Růžička, trápen těžkými sny (kontrola práce agitátorů čet a osádek), a nadporučík Pinkas, náčelník štábu, se pokoušel přimět nepoddajné nervy ke klidu dávkami somniferu a snažil se vypudit z hlavy představu své manželky Janinky,která spí sama v prázdném bytě,nebo možná nespí a není sama... (prověření obeznámení velitelů čet se situací, kontrola jejich palebných náčrtků čet). Pod nataženou plachtou jiné tatry, rovněž poklidně, spali i tři velitelé rot (kontrola činnosti osádek); jenom čtvrtý, snaživý poručík Hezký, na něhož si pro jeho přičinlivost kapitán Matka zasedl, vykonával poctivě plánkospektem mu předepsané činnosti, a navíc -- k malé radosti podřízených vojínů -pomáhal kopat žalostnou napodobeninu tankového okopu osádce četaře Vytáhlého, skládající se toho času jen ze dvou mužů (ostatní byli v base). Leč tuto jeho snahu viděl z nadřízených pouze Pánbůh, a jeho existenci armádní velení neuznávalo.

Ke druhé hodině ranní umlkly poslední údery lopat a krumpáčů. Únava přemohla i snaživost poručíka Hezkého. Jeden po druhém zahučely na krátký okamžik motory. Tanky zajížděly do mělkých děr, naznačujících okopy, a usazovaly se v nich jako kvočny.

Veliké a údajně spravedlivé ticho se rozhostilo kolem úpatí Okrouhlického vrchu. Do toho ticha svítil měsíc, filtrovaný noční mlhou, a shlížel na kovové hlavy tanků. V nich spali vojáci přehlídkové jednotky a snili o široké a slunné oblasti života, nazývající se ,,zapár".

* * *

A tak se stalo, že když se z ranní mlhy vynořil džíp s číslem štábu divize, naskytl se očím majora Borovičky, zvaného ,,Malinkatej ďábel", poklidný a realistický obraz krajiny s tanky. Ležely jako přežraní kanci v mělkých jámách a ranní větřík si laškovně pohrával s chomáči trávy a sporými větvičkami, nastrkanými tu a tam za madly a kolem příklopů. Srdce nepatrného majora se zatetelilo radostí, neboť se mu zde naskýtala možnost dokonale se uplatnit. Vydal svému řidiči ostrý rozkaz, aby zastavil. Potom křepce vyskočil z džípu, a sekaje vojensky nožkama v naleštěných holínkách, spěchal k dobře viditelnému štábnímu vozu.

Všude po úpatí Okrouhlického vrchu rozlévalo se příjemné ticho; nepřerušoval je ani zpěv ptáků, neboť ti většinou nevyčkali konce prezenční služby příslušníků Sedmého tankového praporu a neukázněně odletěli na jih. Major Borovička dorazil orosenou trávou k štábnímu vozu a s jistou námahou se vyšplhal na schůdky řidičské kabiny. Nahlédl dovnitř a tvář mu ozdobil radostný úsměv. Na sedadle spatřil poručíka Hospodina, zabaleného v erární dece, z níž mu vykukovaly jen nos a brada, obrostlá rašícími vousy. Maličký major chvíli balancoval na stupačce, potom spokojeně frkla ohlédl se. Původně chtěl seskočit, ale když spatřil téměř metrovou propast pod sebou, rozhodl se pro mírnější postup. Ručkou se pevně přidržel držadla na dveřích a na pravé noze udělal dřep, až švy těsných kalhotek nebezpečně zapraskaly. Marně však šmátral levou nohou po jistotě matičky Země. Navíc mu pravá noha uklouzla, takže důstojník proti své vůli bolestně dosedl rozkrokem na stupačku a slabě zakvikl. Nějakou chvíli zůstal zamračeně v této pozici, potom se s velikou námahou opět vytáhl na stupačku a počal se opatrně otáčet, až stál zády k dvířkům. Pohybem, svědčícím o krajní promyšlenosti, svezl se zvolna do hloubky pod sebou a konečně zaťal zuby a seskočil. Dopadl na všechny čtyři a čepice se mu svezla do čela. Ihned však vstal, upravil si vojenský vzhled a s vítězně krvelačným úsměvem zamířil k schůdkům štábního vozu. Vystoupil po nich, otevřel dveře a vlezl dovnitř.

Ve voze bylo zadýchané teplo, naplněné pachem ovčích kožichů, potu, cigaretového kouře a láhvového piva. V tom ozónu na kavalci mohutně oddychoval kapitán Matka. V noci si zřejmě udělal pohodlí. Na jednom konci lehátka trčely zpod kožichu zašpiněné ponožky, na druhém svítil kapitánův do brunátna opruzený obličej. Jedna holínka stála na zemi, druhá se válela po mapě na stolku pod zatemněným oknem.

Majorek se chvíli kochal rajskou scénou. Poté zaujal vzpřímený postoj, prsíčka vypnul vpřed, až se mu prdelka v našponovaných rajtkách ostře zarýsovala, a otevřel ústa. Usměvavý generál, který se právě chystal odměnit plukovníka Matku řádem Kutuzova, otevřel rovněž ústa, ale místo pochvaly zaječel neuvěřitelně protivným hláskem: ,,Vztyk!" Kapitán matka, nedbaje kouře z hořících amerických tanků, se vztyčil, jak nejrychleji to stihl, a vytřeštil na generála oči. Generálova tvář se proměnila v dobře známý obličej Malinkatého ďábla.

,,Soudruhu kapitáne," pronesl drobný major pekelným tónem. ,,Čas je nula čtyři čtyřicet pět. Vaše činnost?“ Kapitán polkl. Cáry snu se mu v hlavě pomíchaly se syrovou skutečností. Nejdřív měl tendenci podat hlášení o vítězném střetnutí s americkými pancéřovými čely, ale pak se upamatoval na plánkonspekt. Sáhl mechanicky do kapsy na stehně, jenže hned si uvědomil, že podle řádu musí vědět všechno zpaměti, a najednou mu v mozku svitlo. Nula čtyři čtyřicet pět. To je přece ve všech plánkonspektech, kterému kdy přišly do ruky, stejné -- to jest stejně opsané z jakéhosi prapůvodního plánkonspektu na téma ,,Tankový prapor v útoku na spěšně vybudovanou obranu nepřítele s materiálem". Odvětil řízně:

,,Pohotovost k vyražení k útoku. Přesvědčuji se, zda --" zarazil se, protože mu došlo, že se o ničem nepřesvědčuje. Ostatně major ho sám přerušil: ,,Kdy říkáme, že je tankový prapor v úplné bojové pohotovosti?“

Kapitán zalapal po vzduchu. Zbytky heroického snu odlétly a opojná vůně bitvy se vypařila. Uvědomil si naplno dosah faktu, že je tři čtvrtě na pět a že tu stojí ve svém štábním voze před lidožroutem Borovičkou, jenž ho dopadl při provádění zaspání. Připadal si jako králíček v tlamě hyeny. Mechanicky se dal do odříkávání řádového otčenáše:

,,Takový prapor je v úplné bojové pohotovosti, jestliže všechna vozidla i jejich osádky jsou v úplné bojové pohotovosti, to znamená, jestliže všechny osádky jsou úplné a zdravé, jestliže v každém tanku je předepsaná zásoba střeliva, pohonných látek, mazadel a proviantu, jestliže zbraně jsou řádně zrektifikovány a oše --“ ,,A co boty?" zaječel majorek.

,,Boty?“ ,,Boty," opakoval svéhlavě trpaslík.

,,Jak to, soudruhu majore --“ ,,Boty. Obyčejné vojenské boty," pravil ďábel ironicky.

Matka sklonil zrak směrem dolů, spatřil své nohy v ponožkách a polilo ho horko.

,,Soudruhu majore," začal, ale drobný důstojník ho přerušil, a metaje z očí škodolibé blesky, s gustem si ho podával:

,,Jak si to představujete?" mečel jako kleštěnec. ,,Co to má znamenat? Takhle provádíte výcvik? Víte, že výcvik je váš bojový úkol v míru na obranu vlasti? Podle plánkonspektu se máte přesvědčovat, jestli jsou správně vykopané okopy a jestli osádky jsou v úplné bojové pohotovosti -- a vy si tady chrápete! Budete se hlásit u velitele divize, rozumíte?“ ,,Soudruhu majore --" odvážil se Matka.

,,Mlčte! Víte, co je rozkaz? Na nic jsem se vás neptal! Vy máte být příkladem svým vojákům v jejich plnění povinností, Pak se divíte, že vojáci jejich povinnosti neplní! Styďte se!“ Kapitán Matka stál v přísném pozoru a v duchu zuřil.

Major energickým trhem pozdvihl levou ruku a stáhl koženou rukavici ze zápěstí, až se objevily velké švýcarské hodinky.

,,Je nula čtyři čtyřicet osm. Přesunuji hodinu há o deset minut. Přesně v nula pět deset vyrazí váš prapor k útoku. Odchod!“

,,Provedu!" Matka se pokusil udělat čelem vzad, ale to mu připomnělo neúplnost jeho výstroje. Ohlédl se, provinile sebral jednu botu z mapy a druhou ze země a nervózně se do nich začal cpát. Malinkatý ďábel ho potměšile pozoroval. Neodpustil si ještě jedná poznámku: ,,Stát se to v boji, soudruhu kapitáne, měl byste z toho polní soud!“

Matka souhlasil. ,,Ano, soudruhu majore," pravil pevně a vydusal z vozu.

Venku ihned zařval:

,,Vojín Holený! Ke mně!!!" Býčí hlas se však bezmocně rozplynul v idylickém tichu jitra na sklonku babího léta. Ve dveřích štábního vozu se objevil major Borovička a ledově pravil:

,,Váš řidič tu není, soudruhu kapitáne." Zasmál se, jako když škrábe nožem o plechový hrnec,a udělal vtip: ,,Patrně dezertoval k nepříteli.“

Matka zrudl a pustil se těžkým klusem ke štábnímu vozu, který stál asi padesát metrů opodál. Cestou rychle rozvíjel praktické úvahy, do nichž se mísily návaly vzteku a bezmocné zuřivosti, namířené jednak proti Malinkatému ďáblovi, jednak proti příslušníkům jeho vlastního důstojnického sboru, a jednak, jako vždy, proti němu samému -- že mohl být takový vůl a nezůstal v teplé kanceláři kádrového oddělení Státní pojišťovny. Doběhl k štábnímu vozu a naboural se dovnitř jako dělová koule. Samozřejmě, nadporučík Pinkas a nadporučík Růžička tam leželi pod kožichem jako dva buzeranti.

,,Vztyk!" zavelel, a sotva se vztyčili, počal plnit rozkaz majora Borovičky:

,,Jak si to představujete? Tohle je u vás pohotovost k vyražení do útoku? Kde máte velitele rot? Kde je dělostřelecká příprava? Je nula čtyři padesát! Má začít!“
Oba hodnostáři naň zoufale mžourali.

,,Za tohle si ponesete následky. Budete se u mě hlásit po cvičení. Překládám hodinu há a nula pět deset. V nula pět deset chci vidět vyražení k útoku. Soudruhu nadporučíku, sežeňte ihned velitele rot! A vy mi sežeňte vojína Holeného! Odchod!“

Nadporučíci vyskákali z vozu. Kapitán vyšel kolébavým krokem za nimi, a jak letmo pohlédl k svému autu, spatřil tam svého výchovného náčelníka v lati před prskajícím majorkem. Ale pocit slabého zadostiučinění neměl kdy náležitě se rozvinout. Kapitán spěšně otevřel dveře řidičské budky, zacloumal právě se probouzejícím řidičem, a ten už v následujícím zlomku vteřiny pádil k nejbližšímu okopu s tajným rozkazem vzbudit osádky tanků, připravených do zteče. Svoje poslání, kapitána a všechno ostatní přitom v duchu komentoval výrazy nenacházejícími se v běžných slovnících.

* * *

Osádka rotného Smiřického přijala kurýrovu zvěst s nedůvěrou.

,,A co žrádlo?" přivítal jitro útoku četař Žloudek, podíval se na hodinky a dodal: ,,Kurva, už je pět. To sme už měli bejt v prdeli.“

Z řidičské sedačky se kolem něho vzhůru drápal rotný Smiřický. Posadil se k radiostanici a nervózně si natahoval kuklu. Žloudek ho sledoval s lehkým opovržením dubňáka.

,,Doprdele, já to nevyladim," vzdychl rotný a zmateně zakroutil knoflíky aparátu. ,,Vyser se na to," řekl Žloudek, ,,stejně bude zas hovno spojení.“

Rotný však kroutil knoflíky dál. Že jsme chrápali, to nám prošlo, myslel si. Juraj měl rozkaz mě vzbudit, a nevzbudil. Ale teď musím dostat spojení, nebo se řítím do průšvihu já.

,,Dyť sem to řikal, kamarádi," ozval se od motoru Andělín Střevlíček. Vztyčil se do stoje a pátravě hleděl ve směru štábních vozů. ,,Starej Macecha zachrápal a starej Růžička taky.“

Rotný se vzdal úsilí o spojení a vytáhl se do velitelské věžičky. Vzadu u štábních vozů se hemžila skupinka důstojníků a zmateně pobíhaly spojky. K tomu chumlu se právě blížil maličký důstojník. ,,Páni, je tu Borovička!“

,,Malinkatej ďábel?" zeptal se Střevlíček s gustem. ,,Kurva, to maj teda lampasáci prdel v loji.“

,,Andělíne, vlez dovnitř," ozval se rotný. ,,Ať nějakej vůl neřekne, že to.“

,,Neboj, Danny!" pravil Andělín. ,,Starýmu Střevlíčkovi můžou všichni políbit řiť!“

Střevlíček pomalu obešel tank a rozšafně vlezl do řidičského otvoru. Rotný si všiml, že na vychladlém motoru dosud spí nabíječ Jiří Bamza.

,,Juraji! Hergot vstaň a vlez dovnitř!“ ,,Vyser se na mě!“

,,Neser, Juraji!“
,,Vyser se na mě, povídám!“
,,Tak hergot neblbni! Je tu Borovička!“

,,Ať si trhne nohou!" řekl Bamza, ale vstal a se zívnutím se protáhl. Pod sebou v tanku měl rotný četaře Žloudka, který se mezitím zase pohodlně uložil na jaščíky. Rotný se rozhlédl. Z velitelské věžičky sousedního tanku, který stál asi patnáct metrů vlevo, se do půl pasu vynořila postava rotného Soudka. ,,Josef," zavolal rotný. ,,Máš spojení?“

,,Co be," pravil vzdorně rotný Soudek. ,,Já to mám celé pokorvené. Já se na to vesero.“

Vtom doběhla k tanku spojka. ,,Dyž vám nepude spojení, máte dávat pozor na velitele praporu a dělat co von. Hlavně prej maj střelci pracovat s kanónama, na to je Ďábel vysazenej. Vyražení je na červenou, útok nepřátelskejch tanků na žlutou a konec cvičení na zelenou. A teď máte eště vopravit maskování, pač Ďábel se na to pude podívat!“

,,My ho máte dobrý," řekl Bamza a sedl si do nabíječského otvoru. Musel však ihned uhnout, protože pod ním se vysunula hlava četaře Žloudka.

,,Co dělaj?“ ,,Raděj se," řekl rotný.

,,Hovno raděj. To je Malinkatej ďábel sprdává," řekl četeř.

* * *

A měl pravdu. Malinkatý ďábel právě důstojníkům praporu systematicky vypočítával chyby a nedostatky, jichž se dopustili během dosavadního průběhu cvičení na závěr výcvikového roku. Těchto nedostatků bylo mnoho. Jak jim je tak zvolna přednášel, podivoval se Malinkatý ďáblík v duchu vlastní systematičnosti a znalostem, které si osvojil o tankovém boji. Připadal si před nimi jako starý frontový bojovník. Naplnila jej nesmírná rozkoš. Viděl, jak ho všichni nenávidí, ale jak jsou proti němu nepatrní. Byl bezpečný v krunýři, který mu poskytovala vojenská kázeň a subordinace. Oni musí stát, a on je může sprdávat. Oni si mohou myslet, co chtějí,a on jim může říkat, co chce. Nikdy nebylo na světě nic dokonalejšího.

Rozkoš, jež ho takto naplňovala, když stál a prcal kapitány a nadporučíky, byla rozkoš kvalitativně vyšší, než bývala kdysi dávno, před válkou, rozkoš délesloužícího četaře Borovičky, sprdávajícího líná ucha v intendančním skladu. Dávno prošla hodina há, dávno se do věžiček tanků vyškrábali nejpevnější spáči a se zájmem pohlíželi ke skupince v lati, uprostřed níž si vykračoval prskající kohoutek. Vzbudili se dokonce i značkaři, rozmístění na vrcholku Okrouhlického kopce, a představitelé nepřátelských tanků, zalezlí dále v terénu směrem ke Kostelci, a podivovali se, proč útok ještě nezačal, anebo zda jej nezaspali.

A major Borovička prcal a prcal. Zdálo se, že se uprcá. Jeden po druhém dostávali poručíci, nadporučíci, podporučíci a aspiríni svoje. Snaživý poručík Hezký měl pocit, že se hroutí svět.(Co všechno zanedbal, co všechno opominul!) Bojácný rotný aspirant Dvořák měl co dělat, aby se nerozchechtal. Lhostejný poručík Grünlich s nelibostí uvažoval o neuspokojivém stavu svého kručícího žaludku a nenápadný poručík Šlajs starostlivě přemítal o neuspokojivém stavu okopů své roty. Technický poručík Kámen, jenž byl hulvát, si myslel: Polib už nám prdel, blboune!, zatímco proviantní poručík Tylš se v duchu modlil, aby si majorek nevzpomněl, že v půl páté měli přivézt snídani, a aby se nezeptal, kde s tou snídaní jsou, protože on to neví.

Konečně major Borovička doprcal a vyzval shromážděné, aby ho následovali. Hodina há, přesunutá na neurčito, slibovala pro nadcházející útok plné denní světlo a dobrou viditelnost na všechny chyby a omyly, jichž se vojáci Sedmého tankového praporu při té příležitosti ještě dopustí. Skupinka důstojníků vytvořila za majorkem ocas a dala se do pohybu. Ranním šerem třeskla salva kovových úderů, jak se zaklapovaly příklopy, jimiž se osádky tanků nedobytně izolovaly od světa, ve kterém momentálně zuřil Malinkatý ďábel.

* * *

Suita došla k prvnímu tanku. Stál v mělkém dolíku, kolem hliněná zahrádečka, jako když děti stavějí hráze po dešti, a sem tam chomáček trávy na pancíři.
,,Čí je to vozidlo?" zamečel majorek.

Jeden z velitelů rot, nenápadný poručík Šlajs, srazil paty, vypjal prsa a zazpíval:

,,Mé roty. První roty Sedmého tankového praporu. Velitel roty, poručík Šlajs!“ Major ho propíchl pohledem.

,,Kontroloval jste stav okopových prací?“
,,Ano, soudruhu majore.“
V Ďáblově tváři se nehnul ani sval.

,,Ověřil jste si dokonalost zamaskování?“ ,,Ano, soudruhu majore." Do poručíkových slov se vkradl smutek.

Major přejel očima výsledky obou zmíněných prací. Celá skupinka následovala jeho příkladu. Bylo zřejmé, že poručík Šlajs má velmi mírná měřítka.
Kapitán Matka se pokusil uplatnit svoji autoritu.
,,Soudruhu poručíku," rozzuřil se, ,,tomuhle říkáte --“

Ale Ďábel ho přerušil:

,,Mlčte, soudruhu kapitáne! Nedal jsem vám rozkaz, abyste mluvil." Pak se obrátil na nešťastníka Šlajse. ,,A prověřil jste u osádek své roty jejich znalost situace, rozkazu a palebného úkolu?“ Poručík Šlajs učinil pokus vyvlíknout se z odpovědnosti:

,,Namátkově, soudruhu majore.“ ,,Prověřil jste ji u osádky tohoto tanku?“

,,Ne, soudruhu majore," pravil Šlajs, stále ještě doufaje, že tímto trikem bude z obliga.

,,Ale vydal jste příslušné rozkazy velitelům čet?“
,,Ano, soudruhu majore.“
,,A přesvědčil jste se, že je velitelé čet předali velitelům tanků?“

Ze železné dedukce vojenského uvažování nebylo úniku. Šlajs pravil rezignovaně:

,,Ano, soudruhu majore.“ ,,Přezkoušejte tedy velitele tohoto tanku!“

Ďábel vyhodil poslední trumf a strčil ruce do kapes. On mohl. Ostatní nesměli.

,,Provedu," pravil poručík Šlajs velice smutně, a jako by chtěl získat čas, a přistoupil k tanku. Všechny příklopy byly bojově uzavřeny. To jediné bylo v naprostém pořádku. V tanku panovalo ticho, jako by tam nikdo nebyl.
,,Rotný Soudek," zavolal poručík Šlajs.
Z nitra železného vozidla zaznělo dutě:
,,Zde!“
,,Ke mně!“

,,Provedo!" Příklop velitelské věžičky se nadzdvihla veliká zámečnická ruka ho mohutným rozmachem zaklapla do zajištěné polohy. Za rukou se vynořila ochranná kukla, rámující brunátný obličej vesnického křupana. Rotný Soudek se pomalu vysoukal z věžičky, sedl si na její okraj a zkušeně sklouzl dolů. Zaujal nonšalantní, dubňácký postoj před poručíkem. Majorek zavřeštěl:

,,Zpět! Soudruhu rotný! Takhle se vysedá z tanku? Zpět a znova!“

Hanácký tankista vrhl na majora opovržlivý pohled, ale neřekl nic. Otočil se a vyšplhal se do věžičky. ,,Lezete tam jak zpomalenej film!" kvičel majorek. ,,Mně se zdá, že budete v neděli cvičit nasedání a vysedání. Nemyslete si, že když to máte za pár, že se vám nemůže nic stát!“ Rotný Soudek usedl na věžičku a zahleděl se bezvýrazně na majora.

,,Dovnitř! A zavřít příklop! A na rozkaz Vysednout! otevřete příklop a z věže seskočíte! Seskočíte, rozuměl jste? Neslezete!“

,,Sou tady kameny," zahučel Soudek. ,,Já bych si nerad na poslední chvílu zlomil hnátu.“ Major zrudl.

,,Mlčte! Víte, co je rozkaz! O rozkazu se nediskutuje! Když si zlomíte hná-nohu, tak si ji zlomíte! Proveďte!“
Soudek se obrátil a zasunul se do příklopu. Chvíli ho nemohl zaklapnout, a to Ďáblíka podráždilo.
,,Slyšel jste, že sebou máte hodit!“
,,Když tady je to jaksi zkorvené.“

,,Jak to se mnou mluvíte!" zapištěl major, ale vtom už příklop s bouchnutím zapadl. Major se obrátil na Šlajse, který se mezitím stáhl do pozadí a mlčel jako ryba.

,,Kázeň, soudruhu poručíku, kázeň," pravil, potřásaje pedagogicky hlavou. ,,Dejte mu -- ne, dejte celé osádce rozkaz k vysednutí.“

,,Provedu!" řekl pevně poručík Šlajs a zachmuřil se. Přistoupil k tanku a zavelel: ,,Osádko -- vysednout!“ Chviličku s nedělo nic, pak se najednou všechny příklopy otevřely, ve velitelském zasvítila Soudkova tvář, úsilím brunátnější než obvykle. Hned nato se jeho gorilí tělo sneslo opičím skokem jako stín anděla pomsty přímo na majorka. Majorek jen taktak stačil uskočit, škobrtl přitom o vykopanou hlínu, avšak kapitán Matka byl ve střehu a galantně ho zachytil.

,,Kam to skáčete? Ste slepej?" kvikl Ďábel. Pomalu se vzpamatovával z leknutí, a tak si nevšiml velmi pohodlného a předpisům odporujícího způsobu, jímž z tanku vylézal řidič Desider Kobliha.

Celkem v pořádku nastoupila pak osádka před tank v náležitém pořadí velitel, řidič, mladší řidič, nabíječ a střelec, a major se zlověstně svraštěným obočím vydal poručíku Šlajsovi rozkaz, aby prověřil nabíječe, vojína Mengeleho, jak je obeznámen se situací vlastní a se situací nepřítele.

Nabíječe si vybral proto že předpokládal, že bude o této situaci informován nejméně.

Předpokládal, jak se ukázalo, správně.

Poručík Šlajs, který měl naneštěstí o situaci nepřítele ponětí také jen velmi neurčité, a o situaci vlastní věděl jen o to víc, že je určitě velmi bledá, zaujal alespoň předpisový postoj a oslovil bezbarvě vojína Mengeleho. Vojínův výraz svědčil o naprostém pohrdání vším, co se zde děje, a jeho postoj naproti tomu nesvědčil (alespoň z hlediska vojensko-pedagogické teorie) o tom, že tento voják má za sebou už třicet měsíců vojenské služby. ,,Soudruhu vojíne, kde se nalézá nepřítel?“

Opovržení v Mengeleho tváři dosáhlo maxima koncentrace. Líně ukázal rukou do neurčita, někam směrem přibližně k Okrouhlickému kopci, a řekl:

,,Nepřítel se nalézá -- tam.“ ,,Upřesněte situaci," vybídl ho poručík Šlajs.

,,Nalézá se na Okrouhlickém vrchu.“ ,,Správně," prohlásil poručík. ,,A kde se nalézáme my?“

,,My se nalézáme pod Okrouhlickým vrchem," řekl Mengele. Až dosud projevil nečekanou informovanost.
,,V jaké síle se nalézáme?“
,,Nalézáme se v síle asi jednoho tankovýho praporu.“

,,Jak to asi?!" zaječel Malinkatý ďábel. ,,Jak to asi, soudruhu vojíne! Vy nevíte, k jaké jednotce patříte?“ Mengele neotřesen prohlásil, že to ví.

,,A jak to teda asi?“

,,Pač neznám eště ztráty z předešlýho dne operací," pravil s nehybnou tváří Mengele.

Majorka, který si už byl jist úspěchem, vojínova logika umlčela. Z otevřené hubičky vylétl jen jakýsi krátký záštěk, jakési pufff..., a na okamžik zavládlo ticho. Poručík Šlajs se snažil vypadat neutrálně. Teprve po chvíli ovládl major řeč natolik, že pravil:

,,Pokračujte, soudruhu poručíku.“

Poručík Šlajs se tedy opět obrátil k Mengelemu. Mengele naň zíral vlídně. Byl to v podstatě dobrák a upřímně se snažil veliteli pomoci. Ale nevěděl opravdu nic. Poručík přemítal, jak zformulovat otázku, aby z ní byla jasná odpověď. Jenom se však přesvědčil, že něčeho takového není mocen, prostě proto, že o taktické situaci nemá představu o mnoho jasnější než jeho podřízený. ,,Soudruhu vojíne," spustil zeširoka. ,,V jaké síle se nalézá nepřítel?“ Mengele se zakabonil.

,,Nepřítel se nalézá v síle jednoho pěšího pluku.“

Šlajs zašilhal po Ďáblovi, ale ten mlčel. Buď to bylo správně, anebo to ani on nevěděl. Druhá možnost byla možnější.

Poručík se tedy přihotovil k další otázce, když vtom přišla nová pohroma, odkud ji nečekal.

,,Opravte ho, soudruhu četaři," zazněl hlas kapitána Matky. Tomuto důstojníkovi se právě podařilo tajně nahlédnout do plánkonspektu, a proto se znovu pokusil o sebeuplatnění. Vzápětí ho však za to stihl trest. ,,Vy --" zarazil se a s hrůzou si uvědomil, že si na četařovo jméno, které jako velitel praporu má znát zpaměti, nemůže vzpomenout, ,,vy -- s těma fouskama!“ Označený hejsek srazil paty.

,,Četař Vejvoda," ohlásil, ale k dalšímu se neměl. Poručík Šlajs nasadil opět neutrální výraz.

,,No," pobídl kapitán Matka četaře. Nabyl sebevědomí, neboť ho ďábel tentokrát nepřerušil. ,,V jaké síle se nachází nepřítel?“

Elegantní četař zaváhal. ,,Nepřítel se nachází --" Pak si dodal odvahy a prohlásil s jistotou: ,,V síle dvou pěších pluků.“

Se žulově nehybnou tváří -- na to, aby působila opravdu dojmem žuly, byla poněkud ztučnělá -- obrátil se Matka na dalšího člena osádky.
,,Soudruhu svobodníku?“
Otázaný, mladší řidič, svobodník Lakatoš, nejprve klapl podpatky a zvolal jasným a břeskným hlasem:
,,Slobodník Lakatoš!“
A odmlčel se.

,,No!" pobídl ho Matka.

,,Nepriatel sa nachádza," Lakatoš neztlumil intenzitu hlasu a řval, jako by předříkával procesí, ,,nepriatel sa nachádza -- v sile --" dlouhá pomlčka.
,,Tří," napověděl zlomyslně kapitán.
Lakatoš to přeložil:
,,Troch --“
,,Speciálních --“
,,Špeciálnych --“
,,Tankosamohybných --“
,,Tánkosamohybnych --“
,,Chemických --“
Ale to už Lakatoš nepřeložil.

,,No -- chemických --" opakoval kapitán.

Po vojínově tváři se rozlil omluvný úsměv. Potom řekl hlasem téměř lidské hlasitosti, jako by mu to nevadilo (opravdu mu to nevadilo):
,,Súdruh kapitán, ja to neviem.“
Následovala klasická vojenská velevěta:

,,Jak je to možný?“ ,,Zabudol som to," odpověděl Lakatoš téměř radostně.

Taková láska k pravdě však nenašla pochopení u velitele.

,,Zabudol!" zařval a obrátil se ke zbytku osádky. ,,Kdo z vás ví, v jaké síle se nalézá nepřítel?“

Osádka stála a pohlížela na něj mírumilovně. Kapitána polilo horko. Uvědomil si, že ve snaze blýsknout se před Ďáblem velitelskou rozhodností zapomněl údaj, zahlédnutý kradmo v plánkonspektu. Mrkl na poručíka Šlajse, ten však hleděl neutrálně na svou osádku. Mrkl tedy po majorkovi. Tvář štábního důstojníka měla však jen obvyklý výraz permanentního vzteku a popuzené škodolibosti. Kapitán rychle přemýšlel, jakou šikovně volenou otázkou zakamuflovat fakt, že síle nepřítele není u jednotky pod jeho velením známa, a jak se zároveň vyhnout katastrofě, kdyby musel odhalit svoje vědomosti v tomto směru. V rozpacích se ohlédl po svém důstojnickém sboru, který se mu nenápadně choulil za zády. Všiml si, že ruka snaživého poručíka Hezkého sebou poškubává. Užuž ho chtěl vyzvat, aby odpověděl, ale pak s námahou odtrhl zrak od té cukající se ruky. Nemůže přece před mužstvem zkoušet vlastní štáb. Vtom ho spasil ustrašený rotný absolvent Slíva, který se přihlásil.

,,Nepřítel se nalézá asi v síle dvou pěších praporů," odříkával plynně, ,,zesílených rotou tanků a dvěma bateriemi
dělostřelectva. Nalézá se na čáře les Jablko," začal mávat rukou různými směry, ,,triangulační bod na obzoru - kóta dvě stě patnáct -- les Bumbál --“
,,Dost!" přerušil ho Ďábel. ,,Pokračujte, soudruhu staršino!“

Staršina Barák sebou překvapeně trhl, ale ujal se slova:

,,Les Bumbál," pravil odhodlaně, ,,les Bumbál --" a bloudil očima po Okrouhlickém vrchu, ,,les zadní -- les -- les --“

,,Tak dost," pravil Ďábel klidně. ,,Vy, soudruhu rotný," zabodl oči do Soudka. ,,Jaké palebné prostředky nepřítele byly zjištěny průzkumem?“

,,Průzkumem byly zjištěny tyto palebné prostředky nepřítele." Soudek si pečlivě odkašlal a vzpomínal, co se dozvěděl předešlého večera na průzkumu. Přesně vzato, dozvěděl se několik intimních podrobností o poslední návštěvě domova, kterou vykonal desátník Střevlíček. Týkaly se desátníkovy dívky Marie Vendulákové, a protože, sedíce v granátové díře, svorně ignorovali úzkostlivý hlas rotného absolventa Slívy, seznamující je s výsledky průzkumu, měl nyní rotný o stavu palebných prostředků nepřítele představu naprosto nulovou a jenom uvažoval, kolik asi může říct, aby příliš nevybočil z obvyklé normy.

,,Dvě pétéká," prohlásil po chvilce uvážlivě, ,,čtyři těžké kulomety a jeden tank, zakopaný --" podíval se zkoumavě na Okrouhlický vrch, ,,vlevo od osamělého křoví dva prsty vpravo od orientačního bodu číslo dvě.“ ,,A kde, soudruhu četaři," Ďáblík zlomyslně přerušil Soudkovu volnou improvizaci a obrátil se na jeho řidiče Desidera Koblihu, ,,je orientační bod číslo dvě?“

Strefil se do černého. Řidiči pohrával kolem úst nedůvěřivý úsměv, a otočil se k Okrouhlickému vrchu. Tam se právě objevila malá postava, nesoucí přes rameno nějakou ceduli. Paže četaře Koblihy opsala neurčitou křivku.
Hlas zazněl jako hlas volajícího na poušti:
,,Tam...“
Malinký se nasral.

,,Kde -- tam?!“

,,Tam --" pravil Kobliha téměř elegicky. ,,...Dva prsty vlevo... od osamělého křoví...“

,,Od kterého osamělého křoví?“

Desider Kobliha držel ruku vztaženou, jako by žehnal tomu památnému bojišti i osamělému poutníkovi, jenž s cedulí přes rameno sestupoval úbočím. ,,Tam...," opakoval tajemně, ,,tam...“

,,Tamtam!" pískl majorek. ,,Člověče, říkáte pořád tam! tam! Kde tam, chci slyšet. Proveďte přesné určení!“ Četař Kobliha ještě jednou opakoval ,,Tam...," a ruka mu klesla. Opět se rozhostilo ticho. Kobliha hleděl do dálky, někam za Okrouhlický vrch, a majorek předstíral, že předstírá klid. Rozkázal:

,,Proveďte topografickou orientaci!“

Kurva, divná věci, pomyslil si Kobliha. Nikdy mi nenapadlo, kde je tady vlastně sever. Slunce vidět není -Kobliha tedy opět máchl rukou oním elegickým gestem a pravil:

,,Před námi -- sever." Udělal pauzu a podíval se, co tomu říká major. Nic. Snad tedy projevil znalost. ,,Za námi -jih," řekl proto s jistotou. ,,Vpravo od nás -- západ, vlevo od nás -- východ.“

Zřejmě se přece jen spletl. Major si stoupl na špičky, bledé tvářičky zbrunátněly.

,,Člověče,, co to žvaníte za nesmysly? Od které doby máte po pravé ruce západ, když za sebou máte jih? To jste četař? A to jste řidič tanku? Jak, prosím vás, chcete ten tank řídit po bojišti, když ani neznáte, kde je sever?
Kudy, prosím vás, pojedete?“
Po dobrácké tváři četaře Koblihy se rozlil dobrácký úsměv.

,,Tamhle, soudruhu majore," pozdvihl opět ruku, ale tentokrát ne už elegicky; jeho gesto bylo energické a zcela určité. ,,Tamhle, co je ten velkej vejmol, ten vobjedu doprava, ponivač nalevo je rozbahněná kaluž, do tý sem spadl na jaře. Pak pojedu k táhletomu smrčku, tam přeřadim na jedničku, ponivač pak musim trochu nalevo, abych se vyhnul tomu trychrýři, co tam je vod poslední vostrý střelby, vocať, soudruhu majore, neni vidět. Tam bych to na dvojku nevytáh, Střevlíček tam posledně taky zůstal viset. Za tim trychtýřem děláme pokaždý první zastávku na pět vteřin, tam se ničí nepřátelský PTK, potom vyjedu na kopec mezi trianglema těma malinkejma keřema, a dál napravo k těm božím mukám, co sou za kopcem, přeřadím na trojku, sjedu na silnici a přes ní a jedu furt rovně. Jo, u silnice udělám zase zastávku, ponivač vod toho lesejka dycky pálí bezzákluzovej nepřátelskej kanón, a pak už pojedu rovně až na tu louku u Okrouhlice, tam zastavím a bude zhodnocení.“ Malinkatý ďábel chtěl původně něco namítnout -- ačkoliv z hlediska praxe tohoto tisíckrát probojovaného bojiště se stěží dalo něco namítat --, ale zůstal té duševní námahy ušetřen; ke skupině totiž právě dorazil vojín s cedulí a pátravě se rozhlédl po shromáždění, hledaje nejvyšší šarži, jíž by se zahlásil. Jakmile si všiml nepatrného důstojníka, ihned se orientoval. Rázně předstoupil před majora, postavil ceduli na zem, přidržel si ji levou rukou a pravou zasalutoval. Oči všech přítomných spočinuly na ceduli, kde bylo červeně namalováno zlověstné heslo: Tři tanky Sherman ,,Soudruhu majore," zazpíval nepřítel. ,,Dovolte mi dotaz!“ ,,Prosím?" odsekl major.

,,Soudruhu majore," pravil slavnostně a s úctou vojín. ,,Soudruh poručík Hořánek se dává ptát, jestli už útok začne? Jestli nemá otevřít nepřátelskou palbu?“

,,Ještě ne!" zařval přísně kapitán Matka. ,,Ať ho to ani nenapadne! Ještě tu nejsme hotovi!“

,,Provedu!" zvolal vojín.

,,Copak nepřítel nezná rozkaz?" Major Borovička si neodpustil těžkou ironii, a také nemohl snést, aby slovo měl pouze podřízený kapitán. ,,Neví nepřítel, že červená raketa platí taky pro něho?“

,,Provedu," opakoval znejistělý vojín. ,,Soudruhu majore, dovolte mi odejít!“

Bylo mu to dovoleno. Provedl na změklé půdě ne zrovna úspěšně čelem vzad a vydal se na pochod k nepřátelským liniím. Jak se otočil, ukázalo se, že na zadní straně cedule je týmiž červenými písmeny namalováno:
Rota tanků Kromvel

,,Za mnou!" rozkázal Malinkatý ďábel a vyrazil za další obětí.
Kdo si oddychl, byl poručík Šlajs, na něhož mezitím zapomněli.

* * *

Osádka tanku rotného Smiřického pozorovala blížící se hrozbu periskopy. U každého tanku v řadě se hlouček zastavoval a v zamazaném zorném poli periskopu se odehrávala stejná němohra: Malinkatý ďábel něco řval, tváře důstojníků se pozdvihly k věži, na věži se otevřel příklop a z něho více nebo méně seskočil velitel. Potom velitel v celé parádě, s kuklou na hlavě a s revolverem na zadku stál v lati před majorem, byl na cosi tázán a poté a cosi prcán. Rotný, který ve velitelské věžičce otáčel zvolna periskopem, se v duchu utěšoval: konečně, můj tank není v nejhorším stavu, a major prcá kdekoho. Tou masovostí ztrácí jeho prcání účinnost, přesně podle zákona o zmenšujícím se zisku. Začal si připadat skoro v bezpečí a zasnil se:

Vzpomněl si na dívky z Vyšší sociální, které mu u příležitosti odchodu do vojenské služby věnovaly láhev francouzského koňaku, protože je měl na politickou ekonomii. Všechny,, zejména ty hezké, v politické ekonomii velmi dobře prospěly. Vzpomněl si na Lišku, s kterou za těch blahých civilních dnů poněkud překračoval přísné školní řády v lese za rozhlednou. Skoro se znovu octl v městečku, kde kvetly třešně, dívky bydlely v internátě a on nad nimi z pověření dosti pošetilé ředitelky vykonával dozor při tanečních zábavách v restauraci Barrandov. Potom se procesí přiblížilo a rotný procitl z denního snu. Malinký ďábel vpředu, s rukama za zády, jevil všechny známky nejvyššího stadia nasupenosti. Dva kroky za ním kráčel energicky kapitán Matka, jemuž se pod bradou třásl ztučnělý podbradek, a za ním jeho suita. Rotnému se roztlouklo srdce. Sbor důstojníků se rozestoupil kolem jeho vozidla a snaživý poručík Hezký, který se hbitě vyšplhal na předprseň, spadl pod tank, neboť se s ním kus předprsně utrhl. V rohu zorného pole periskopu se objevila jeho ušatá hlava, kousek nad předprsní, zrudlá a zahanbená. Ale major dělal, že ho nevidí, a za hrobového ticha jezdil očkama po tanku. Rotný mu hleděl periskopem z bezpečí ocelové věže přímo do tváře. Mezi důstojníky a mužstvem není už, jako dříve, hráz, protože jsou oba příslušníky stejné třídy, třídy dělnické, napadla ho věta z brožurky pro politické školení. Jako skoro všechno, co se říkalo v brožurkách, i tento poznatek předběhl materiální základnu doby. Pancířem slabounce pronikl hlas Malinkatého ďábla:

,,Tak asi takhle," říkal, ,,má vypadat zakopaný tank. Přibližně asi takhle. U vozidla mohlo být pečlivěji provedeno zamaskování. To je první vozidlo, soudruhu kapitáne," obrátil se na Matku, ,,které má vyhovujícím způsobem vyhloubený okop. Kdo je velitel?“

Zlomyslně přitom přimhouřil očka, neboť věděl, že se trefil do černého, nebo spíš do jednoho z četných bílých míst v kapitánově povědomí o mužstvu svěřeném jeho velitelské pravomoci. Kapitán nafoukl tváře a vyrazil ze sebe hrdelní zvuk, jenž měl vyjádřit soustředěné vzpomínání. Několikrát jej opakoval. Snaživý poručík Hezký, který se mezitím už upravil z pádu pod tank, váhavě zvedl ruku. Matka zoufale zaluskal prsty a ještě jednou vydal svůj zvuk. Majorek se ušklíbl a chladně se otázal poručíka:

,,Přejete si, soudruhu poručíku?“ Hezký vypjal husí prsa a pronesl s nosovým přízvukem:

,,Soudruhu majore, dovolte mi oznámení!“ ,,Prosím!“

,,Toto vozidlo jest druhým vozidlem první čety první roty Sedmého tankového praporu, evidenční číslo T 34/8697, a nalézá se v něm osádka ve složení:" Hezký klesl hlasem jako ve škole a začal systematicky vypočítávat: ,,Velitel -- rotný Smiřický. Střelec -- četař Žloudek. Řidič -- desátník Střevlíček. Nabíječ -- vojín Bamza.. Mladší řidič -- svobodník Hlad, nalézá se toho času v posádkovém lazaretu, pokoj číslo --“ ,,Zavolejte velitele," přerušil ho major. Hezký poslušně zakdákal:

,,Rotný Smiřický -- ke mně!“

Rotný za pancířem vyvinul bleskurychlou činnost. Horlivostí se málem přerazil, ale podařilo se mu v předepsaných třech vteřinách podat předepsané zahlášení:
,,Soudruhu poručíku, rotný Smiřický přišel na váš rozkaz!“

,,Soudruhu rotný," pravil temně Ďábel. Rotný provedl předpisový čtvrtobrat vpravo.

,,Soudruhu rotný," pokračoval Ďábel nejtemnějším a nejpochmurnějším hlasem, jakého byly s to dosáhnout jeho kratičké hlasivky. Znělo to, jako by nad rotným pronášel rozsudek smrti. ,,Uděluji vám ústní pochvalu za řádně provedený okop. Váš poklop může být vzorem ostatním okop -- soudruhům.“

,,Sloužím lidu!" vyštěkl duchapřítomně zkoprnělý rotný. První, co ho napadlo, když konečně uvěřil svým uším, bylo, že ústní pochvaly se zapisují do knihy záznamů o odměnách a trestech, a on že shání místo, takže kádrový posudek začíná být aktuální. Musí připomenout staršinovi, aby na to nezapomněl. Když se na majorovu výzvu stejně bleskově vrátil do tanku a bojově za sebou zaklapl příklop, zaslechl ještě Andělínův komentář: ,,Kamarádi, to je prdel!“ A aby byl na obě strany hezký, potvrdil rotný výrok svého řidiče slovy:

,,To je!“

* * *

Mlha se zvedla a žluté podzimní slunce ozářilo vršky dubového lesa na stráni proti Okrouhlickému vrchu. Tráva na svahu se leskla a šedivé hlavy bojových vozidel připomínaly poněkud stádo odpočívajících slonů. Vojna končí, pomyslil si rotný, a najednou je docela dobré být na vojně a u tankového vojska. Všechno, co končí, je vždycky najednou dobré. Život, to si říkal už dávno, je skrznaskrz věcí minulosti.

A za pár týdnů bude konec s nicneděláním a bude se muset něčím živit. V životě se sám živil jenom necelé dva roky, na Sociální škole v šeříkovém městečku. Přesně vzato živily ho tam dcerušky okolních sedláků, které toužily po úspěšné maturitě (té dosáhly) a po brzkém manželství (toho nedosáhly -- alespoň ne s ním). Byl jediný svobodný kantor na té příjemné škole a nakonec by ho to neminulo. Ale nechtěl do toho spadnout takhle, a nechtěl se tam proto vrátit. A taky chtěl uniknout venkovu, malým městečkům, kde bylo všechno tak snadné a tak bezvýznamné. Chtěl do Prahy, k Lizetce. Ne že by si ji chtěl vzít, to ani nemohl, pouze ji hodlal svést. Větřík načechral rezavé koruny kaštanů na Okrouhlickém vrchu, v dálce uviděl rotný malinkou postavičku kapitána Matky, soukajícího se do drobného obrněného autíčka. Okrouhlický vrch stál umytý rosou a krásný v záři ranního slunce, v tanku bylo intimní šero, nohy v půllitrech dodávaly nervové soustavě pocit jistoty. A taky se už blíží ten čas, kdysi najde dívku a ožení se. Ne Lizetku. Dívku z dobré rodiny, pěstěnou, čistou, v hedvábí a nylonu, patrně taky s pomalu rostoucím bříškem od pojídání příliš mnoha dortů. Nějakou takovou, s jakými tancovával na soirée Amerického ústavu před Únorem. Příjemně voněly parférmy a importovaným prádlem a v hlavě, na rozdíl od Lizetky, mívaly vylízáno.

Jenomže v tom, co na ní chtěl, byla mu Lizetčina hlava spíš na překážku.

Na motoru někdo zadupal. Průzorem spatřil rotný důstojnické rajtky a jezdecké boty. Hned nato zaduněly rány na příklop. Navyklým pohybem sáhl za hlavu a otevřel jej. Proti nebi se začervenala hlava nadporučíka Bobbyho Kohna. ,,Příklop nechte votevřenej, budu vám dávat situace," řekl nadporučík.

,,Provedu," pravil rotný zdvořile.

Nadporučík Kohn, jenž bezpečnou nepřítomností nadřízených nabyl na důstojnosti, byl ve sdílné náladě. ,,Vy ste se vyznamenali," pravil studeně, napůl ironicky, napůl vážně. Šla o něm pověst velké krysy. Býval prý politickým v Martině a je dobře dávat si na něj pozor. Ale kariéru mu ničila nadpůrměrná lenost a žena s nadprůměrným zájmem o kolegy důstojníky i o vojíny základní služby.

,,Vyznamenali ste se," opakoval. ,,Nedovedete si vážit, že si můžete na vojnu jen hrát. Počkejte, až bude válka. Pak si vzpomenete, jak vám bylo zatěžko vykopat okop.“

Rotný za pancířem se ušklíbl. Vždycky ho dojímala představa o vojínech pozdě litujících nedbalosti při výcviku, na niž teď ve válce, doplácejí životem. V interpretaci důstojnictva podobala se válka jakési maturitě, kterou úspěšně a bez úhony na zdraví složí ti vojíni, kteří se v míru nevyhýbali ranním trenýrkovkám a po večerech pilně studovali mechanismus brzdovratného zařízení. Ve válce, podle této interpretace, přicházeli o život toliko lemplové; ostatní si pilností osvojili schopnost, jak se spolehlivě vyhnout střelám, plynům a radioaktivnímu záření.

Rotnému podřízená, intelektuálně prostší osádka se však nespokojila sarkastickou úvahou.

,,My sme měli okop v pořádku," ozval se z nitra tanku hlas četaře Žloudka.

,,Protože soudruh major přimhouřil obě oči," pokračoval v tvrdých řečech Bobby Kohn. ,,Za takový okop bych vás na frontě na místě zastřelil.“

,,Dřív by ses posral," zahuhlal desátník Andělín Střevlíček do vnitřního telefonu. Rotný s obavou vzhlédl k důstojníkovi, ale Bobby stál netečně na věži, ruce v bok, a pichlavýma očima bloudil po krajině.
,,Máte spojení?" zeptal se.
,,Nefunguje," pravil rotný.
,,Nefunguje! Řekněte rovnou, že to neumíte vyladit!“
,,Skutečně nefunguje.“

,,Nežvaňte!" okřikl ho důstojník. ,,Nekecejte! Myslíte si,že to máte za pár! Ale abysme vám to neprodloužili! Abyste se spojení neučil ještě jeden rok!“

Odmlčel se, na chvíli uspokojen dosavadní úrovní svého velitelského vystupování. Černé oči upřel na Okrouhlický vrch. Někdo tam právě zvedl ceduli s nápisem Bazooka do bojového postavení. Ranním tichem dolehl do údolí slabounký hlásek, prcající kohosi v nepřátelských liniích; ,,Já vám proženu šunky!" Za co, se nedozvěděli, protože mezi stromy zasyčela raketa a vylétla k rozednívajícímu se nebi, červená, nafialovělá a hezká.

,,Řidič vpřed!" zařval rotný a přitiskl si laryngofony ke krku. Zabručel elektrický startér, Střevlíček několikrát přidal a ubral plyn, zaznělo to jako krvelačné zařvání nosorožce, chystajícího se rozdupat obtížného turistu. Potom řidič zařadil zpáteční rychlost a tank se pomalu zvedl zadkem z okopu.

Zadním průzorem spatřil rotný rozkročené rajtky. Vycouvali z okopu, a zatímco Střevlíček přeřazoval, objel rotný periskopem stráň Okrouhlického vrchu. Vpravo se vyřítil z křoví jiný tank a hasil si to rychle od kopce. ,,Řidič vpřed, tempo!" stačil rotný zavolat do telefonu, ale bylo pozdě. Ostražitý Bobby bystře vystihl svou příležitost.

,,Dělejte, člověče!" zaječel. ,,Podívejte se, kde ste! Máte jet v linii, nezdá se vám? Mám dojem, že s váma zatočím!“

Střevlíček vrazil do rozeřvaného motoru dvojku a vylétli v před jako vystřeleni z kanónu. Rotný zvedl hlavu do otevřeného příklopu, kde nad ním visela Kohnova zlověstná tvář, a zařval na omluvu: ,,Oni měli mělký okopy, tak vyjeli předem!“

,,Nechte si svý rozumy a veďte řidiče!" zaječel Bobby. Vyliž mi prdel, pravil pouze v duchu, rotný, chytil se za madlo na stropě a levou rukou sevřel periskop. Čelním chráničem kukly se opřel o hránič periskopu. Střevlíček ujížděl jako zběsilý, znal cestu podrobně, jako všichni řidiči jednotky, která vrchu, zvedajícího holé temeno k chladnému slunci, už tolikrát dobyla. Strašlivý rámus motoru a vnitřního zařízení tankové věže vytvořil bezpečnou zvukovou clonu, a tak se rotný odvážil zapět do vnitřního telefonu: ,,Když do diskrétních cukrárny stěn k nám vloudil se den, čaj v kotlíku vřel," jako by naváděl řidiče. Nebylo v tom žádné riziko: motor řval, nábojové krabice, držáky, rozházené nářadí v tanku řinčely, jako by s sebou vezli náklad starého železa. Vyjeli z křovin na holou stráň. Vpravo i vlevo uviděl rotný ostatní tanky, některé příliš vpředu, jiné teprve mezi křovisky. V průzorech to vypadalo, jako by stály, jenom podle vlnění pásů se poznalo, že jedou. A to zas vypadalo jako v biografu. V rotném se probudily chlapské pudy a zalil ho příjemně důstojnický pocit bezpečného dobrodružství.

Ve fičení větru a směsi rámusů ječel Bobbyho řvoucí hlas: ,,Držte linii, sakra!", a rotnému zazněl v uších praskavý, zřetelný a neuctivý bas Andělína Střevlíčka: ,,Kamarádi, držte se! Já ho shodim!“

Blížili se k prvnímu příkopu. Rotný se ohlédl po nabíječi, který neměl radiokuklu a Střevlíčkovo varování proto nemohl slyšet. Ale ten nepotřeboval velitelských pokynů, aby v této vyzkoušené bojové situaci dostatečně dbal o vlastní bezpečnost; stál opřen o věnec věže a držel se madel oběma rukama. Rotný se odvrátil, napjal všechny svaly, zaťal zuby a přitiskl čelní chránič na periskop. ,,Bum!" pravil Střevlíček, celý vnitřek tanku se prudce naklonil dopředu, pak dozadu, pak zase s ohlušujícím bouchnutím, při němž všechno zařinčelo, spadl dopředu. Danny obrátil tvář vzhůru a spatřil přímo nad sebou zběsilý obličej Bobbyho Kohna. Manévr se nezdařil. ,,Co je to za prase, ten řidič!" hulákal Bobby. ,,Mně se zdá, že se v neděli bude učit jezdit přes překážky! A vy se budete učit ho víst!“ ,,Já ho vedu!" zařval rotný.

,,Starou belu!" vykřikl Kohn. Rozhlédl se kolem sebe a zahulákal: ,,Vydejte rozkaz k zničení palebních prostředků nepřítele u vztažného bodu dvě!“

Otevřeným příklopem příjemně a divoce táhlo. Rotný rychle zavzpomínal, co má být u vztažného bodu dvě, ale nevzpomněl si na to.
,,Von nespad?" ozval se Střevlíček.

,,Ne!" zařval rotný a pak nazdařbůh odhulákal jedinou variantu rozkazu, jakou kdy používali: ,,Nárazový přímo pétéká pět set z krátké zastávky pálit!", což znamenalo, že osádka má zlikvidovat nepřátelský protitankový kanón. Osádka měla pohotově reagovat. Nereagovala.

,,Řidič stát!" vykřikl proto rotný do telefonu. Ale Střevlíček se nezastavil. Doháněl zpoždění. ,,Bude to?" hulákal nahoře Kohn. ,,Andělíne, stůj, hergot!" řekl rotný. V sluchátkách uslyšel klidný hlas:

,,Naser mu.“

,,Proč nepracuje střelec s kanónem?" pokračoval Bobby. ,,Co je to za hovado?“

,,Karle, hejbej s kanónem," zavelel prosebně rotný. Žloudek trochu zatočil náměrovou klikou. Bobbyho to na chvíli umlčelo.

Rotný se opět rozhlédl periskopem. Asi dvacet metrů vpravo uháněl tank ve stejné úrovni s nimi. Vlevo jely dva, trochu pozadu, těsně nalepené na sebe. Ideální terč, napadlo rotnému služebně. Vpředu se blížila čára horizontu. Na něm se právě zvedla malá postavička s cedulí Tři tanky Sherman a rychle po sobě s rozkoší vypálila tři rakety směrem k útočícím obrněncům.

,,Odpovězte na střelbu," vzpamatoval se Bobby. ,,Mně se zdá, že nevidíte, že vás nepřátel ostřeluje! Krucihergot, já vám to spočítám!“

Rotný se pravou rukou pustil, šťouchl do vojína Bamzy a zagestikuloval, že má zabít dělo. Bamza sice něco poznamenal, pravděpodobně hovno, pak se ale sebral, opřel se o zákluzový chránič a nacpal do kanónu cvičnou nábojnici. V tom okamžiku Andělín bez varování prudce zabrzdil, celá osádka se poroučela dopředu, zazněla mohutná suchá rána a věž naplnil čpavý kouř. Jak rotný sletěl na záda Žloudkovi, zaslechl ve sluchátkách: ,,Kurva, Andělíne! Ty si kráva!“

,,Cos hergot vystřelil?" zeptal se rotný střelce a škrábal se zpátky na velitelskou sedačku.

,,Já sem hovno vystřelil," pravil Žloudek. ,,Chyt sem se za vodměr a bouchlo to.“ To už se seshora uplatnil důstojník:

,,Co to mělo bejt? To měla bejt střelba ze zastávky? To byste trefili pěkný hovno! Kdo k tomu vydal rozkaz?“ Rotný podlehl velitelskému impulsu setřást vinu ze sebe. ,,Já ne!" zvolal. Pak se zastyděl, ale než mohl ten poklesek odčinit, dostalo se mu dalšího hlasitého verše Bobbyho důstojnického kázání:

,,Vy ne? To máte v osádce takovou demokracii, že si každej střílí, kdy se mu zachce? A proč ten trouba řidič tak dlouho stojí? To byste na frontě byli už desetkrát bradou vzhůru!“

,,Andělíne, vpřed! Jeď!" zaúpěl rotný do telefonu. Ohlédl se a uviděl, že celá stráň za ním je poseta tanky, některé se teprve plazily v křoví, jiné už do kopce. Jeden ležel zapadlý v příkopě, zadek mu bezmocně trčel ven, a z věže právě slézal velitel.

Zase prudké škubnutí, tank poskočil a celým jeho obsahem, živým i mrtvým, to hodilo dozadu. Přejeli hřeben Okrouhlického vrchu, před nimi se vynořila pozvolna klesající stráň s hájky a polními cestami a v dálce bílé domky Okrouhlické Lhoty. Vyřítili se naplno ze stráně. Vpravo i vlevo předjeli všechny útočící tanky. Jeli moc rychle.

,,Andělíne, uber!" zavolal rotný do telefonu. Jako ozvěna zahulákal Bobby: ,,Držet linii! A střelec ať pracuje s tím kanónem, nebo mu natrhnu frak!“
,,Karle, hejbej s tim trochu, ať má radost!" řekl rotný.

,,Ať se de vysrat!" pravil Žloudek, ale začal otáčet klikami sem tam. ,,Rozkazy!" zaječel Bobby.

,,Protipancéřový přímo!" řval rotný nesmyslně. Po něm se rozeřval četař Žloudek. Zprava se ozvalo zahulákání vojína Bamzy, cosi o hovnu, ale intonací předepsané nabíječské odpovědi na střelcův rozkaz. Tank skřípal řinčel, praštěl, vrzal, hučel a řval, Bobby hulákal, ve sluchátkách praskalo, všechno se houpalo sem a tam, měli se co držet, rotný se radši přestal dívat periskopem, aby si nerozbil nos. Najednou se tank prudce převážil dopředu, v jeho útrobách zapraskalo, řítili se dolů, na něco prudce narazili, cosi spadlo zezadu z věže na podlahu, a pak zas najednou ujížděli klidně. Rotný se ohlédl. Ano, sjeli po náspu na okrouhlickou silnici a přes ni dál do terénu. Tím prorazili nepřátelskou linii a blížili se k shromáždišti po útoku.

,,Hergothiml, co je to za prase, ten řidič!" sípal na věži otřesený Bobby. ,,Já ho nechám zavřít! A takhle vy vedete tank? Vždyť moh střelec zapíchnout kanón do příkopu! To neví, co je elevace? Na frontě byste --“ Vtom Střevlíček zase bez rozkazu zastavil.

,,Co je?" zeptal se neklidně rotný.
Andělínův hlas řekl:
,,Zelená raketa, kamaráde. Bude se prcat.“

Průzorem uviděl rotný džíp a v něm vztyčenou majorovu postavičku. Řidič dával praporky signál: ,,Sraz podřízených velitelů.“

,,Nikdo nevylézá z tanku!" vykřikl Bobby a seskočil. Rotný se vysoukal na věž a sedl si do otevřeného příklopu. Bobby obešel vozidlo a postavil se před řidičův příklop.

,,Člověče, v kterým cirkuse ste se učil jezdit?" obořil se na Střevlíčka.

,,Nejde zařadit dvojka, souhu nadporučíku," ozval se klidně Andělín. ,,A spojka prokluzuje.“

,,Co prokluzuje! Neumíte řídit!“

,,Já řídit umim!" Podle řidičova tónu rotný poznal, že Andělína se Bobbyho obvinění dotklo. ,,Ale tady prokluzuje spojka!“

,,Nekecejte! Na materiál se nevymlouvejte! Dobrej řidič umí jezdit třeba s trakařem!“

,,Jenže ne s takovymhle starym střepem!“

,,Jak se to vyjadřujete? Tyhle stroje prodělaly několik sovětských ofenzív, soudruhu!“

,,Taky je to na nich vidět!“

Bobby Kohn se vzpěnil. Otevřel ústa a svraštil černá obočí, ale než se mohl politicky vyjádřit, zasyčela od džípu nová raketa, vylítla jako zelený plivanec k zlátnoucímu nebi a zhasla nad březovým hájkem u rybníka. Kohn se ohlédl, zjistil, že se kolem džípu úprkem shromažďuje skupinka, a řekl proto jenom zlověstně: ,,Tohle si s váma vyřídím u velitele!" a na čapích nohách, které měl trochu do ix, rychle odklusal k schlíplému hloučku, v němž vynikala mocná postava zpoceného kapitána Matky, brunátně zářící zmoženou tváří.

,,Takovej židák zasranej," zaduněl v ztichlém tanku Střevlíčkův hlas. ,,Bude něco kecat! Hovno tomu rozumí, a bude se vytahovat!“ ,,A na tyhle kurvy v civilu makáme," pravil filozoficky Žloudek.

,,Ať se de bodnout!" řekl velitel.

,,Prskal nám sem až dovnitř do věže!" ozval se vojín Bamza. ,,Co furt chtěl?“ ,,Hejbat kanónem.“

,,Ať si nasere do krku," pravil rozhořčeně střelec. ,,Dobejvali sme to aspoň stokrát, kurva, tak co furt hejbat kanónem!“
,,Ale no je to vůl," pravil smířlivě rotný.

,,Von je nasranej, že mu vobdělávaj paničku," řekl Bamza. ,,Fakt? A kdo?“

,,Jeden četař vod stošestky, kamaráde," řekl Střevlíček. ,,Starej Kohn ji tuhle večer vyhnal na ulici nahou.“
,,Hergot!" řekl Bamza. ,,Ale vona je pěkná.“
,,Je. Ale je to kurva.“
,,Kerá neni," pravil filozoficky Bamza.

,,No, ta Kohnová je," řekl velitel. ,,Na tý je to vidět.“ Všichni pohlédli za vzdalujícím se důstojníkem.

,,Kamaráde, na Silvestra mi stál jak voj, jak se na mě lepila. Ta má tělo, kamaráde," řekl toužebně desátník Střevlíček.

* * *

Závěr cvičení -- dobytí vrchu kužel -- byl žalostný a majorovi srdce plesalo. Z temene kopce, kde poručil zastavil svůj džíp, měl pěkný rozhled na mírně svažitou severovýchodní stráň Okrouhlického vrchu, na niž svítilo slunce. Od úpatí vrchu Kužel až po horizont byla poseta vozidly. Pod ním šplhaly do svahu porůznu první tanky -- měly jet v linii, ale nejely. Vedoucí vůz byl už jenom asi padesát metrů od Malinkatého ďábla, tak blízko, že bylo vidět lesknoucí se sklíčka zaměřovače na věži a rudolící tvář řidiče v looku. Nechal příklop otevřený, aby měl lepší výhled, což neodpovídalo bojové situaci a bylo výslovně proti rozkazu. Ďábel si to radostně zapamatoval. Pod kopcem stál tank se svlečeným pásem a blízko něho obrněné autíčko, uvízlé na hřbetě prudké terénní vlny. Vypadalo jako želva, kterou někdo položil břichem na úzkou laťku, takže nožičkama nedosáhne na zem a bezmocně jimi máchá. Z tohoto obrněnce měl kapitán Matka řídit cvičení. Nyní stál vedle oáčka a využíval své velitelské pravomoci ke kárání nešťastného řidiče, který se nedostatečnou silou vlastních svalů snažil opancéřovaný vozík vyprostit z nemilé situace. O tanky své jednotky se kapitán už nestaral; jely po zelené trávě, jasně viditelné ve slunci, do dálky se zmenšovaly, a ještě nejmíň tři stály bez pohnutí. Kolem těch se hemžily postavičky v kožených kuklách. Nad plání létaly sem a tam bílé rakety a prskaly raketové imitace šrapnelů. Nepřítel opatřený cedulemi chutě pálil a tanky mu odpovídaly. Tahle část cvičení fungovala dokonale. Ďáblovu pozornost zaujal tank, který sjížděl ze stráně k úpatí vrchu Kužel a z jehož výfuků se ozývaly rány jako z děla. Za věží na něm stál důstojník, a jak se tank nepravidelným zrychlováním a zpomalováním blížil, měl důstojník co dělat, aby s udržel. Tank dojel na okraj příkrého náspu nad cestou vedoucí kolem úpatí. Major přiložil k očím dalekohled. Ovšem, řidič má příklop otevřený. Teď ubere plyn a -- ale místo toho řidič plyn přidal, vozidlo sebou prudce smýklo vpřed a dopadlo s plechovým žuchnutím na cestu. Důstojník z věže zmizel. Když tank kousek popojel, objevil se důstojník v zorném poli majorova dalekohledu a pokoušel se postavit na nohy. Nedařilo se mu to. Švihl sebou na zem, a podle výrazných pohybů úst major usoudil, že důstojník řve. Ale to už dorazily první tanky a zastavily před džípem. Seskákali z nich důstojníci a dali se do klusu k majorovi. Potom přijížděly ostatní vozy, jeden po druhém; trvalo to víc než deset minut, než dojela celá útočná formace. Nakonec se přibelhaly ještě tři dýchavičné samochodky, s osádkami pohodlně rozloženými kolem pancéřových stěn jako ve vyhlídkovém voze. Kapitán Matka, bohatě oblitý potom, přibelhal pěšky. Za ním táhla parta značkařů s raketovými pistolemi za pasem, hlaholící družnou zábavou. Na nosítkách ze strakaté celty nesli bezvládného nadporučíka Bobbyho Kohna, jenž chvílemi sténal a chvílemi sprostě proklínal jakéhosi brouka. Položili ho na zem. Lapiduch, který se nad ním sklonil, aby ho ohledal, ho vzal za nohu. Kohn strašlivě vykřikl a lapiduch po několikerém dalším záludném ohmatání poškozeného ůdu prohlásil, že má nadporučík zlomenou nohu. Zpráva se brzy roznesla. ,,Kurva!" komentoval ji desátník Střevlíček. ,,Eště si měl vrazit kostrč do řiti, kamarádi!“

* * *

Srovnali tanky do řady a udělili kanónům elevaci. ,,Rozbor cvičení, soudruhu kapitáne," pravil Ďáblík ledově, ,,provedeme až v táboře. Tady jen vytknu mužstvu některé chyby. Nechte je nastoupit.“

Kapitán Matka byl hluboce rozhořčen. Především opět na osud, jenž mu našeptal, aby se dal nalejt, zlákán vidinou ničím neomezené moci, a zároveň ho ranil slepotou k faktu, že tato moc je ničím neomezená pouze směrem dolů, kdežto nahoru se podobá spíše vztahům, o nichž se na různých školeních poučil, že se nazývají feudální. Postavil se před tanky do pozoru a zařval hlasem alkoholického tura:

,,Prrápore -- pořadí první, druhá, třetí, čtvrtá rota -- v sraz po osádkách nastoupit!“

Místo předepsaného bleskového zavíření rychle se organizujících těl zahemžily se pomalu kolem tanků umouněné postavy. Po strkání alespoň dvouminutovém utvořil se pod zdviženými tankovými kanóny zprohýbaný a neúplný čtyřřad.

,,Skládáte se jak do rakve," prohlásil Matka, aby nemohl být později napomenut, že nevytýká chyby a nedostatky.

,,A při nástupu se nemluví!" pravil z téhož důvodu nadporučík Růžička. Matka se otočil, přiložil ruku k čepici a vydal se na ponižující pochod přes nerovný terén k Ďáblovi. Mrskal tlustýma nohama, což mělo přibližně znázornit parádní krok, a klopýtal o hroudy. Všechny komické možnosti, ukryté v této zvláštní klauniádě, náležitě vynikly. Před majorkem srazil paty a ohlásil, že Sedmý tankový prapor je nastoupen podle Ďáblových dispozic.

Vyzván, aby velel pohov, provedl to se zamrazením, když si uvědomil, že v táboře ho čeká rozbor téhle dnešní vylomeniny, a pak se stáhl do pozadí. Majorek, s očima sršícíma poživačnou ironií, prodloužil řečnickou pauzu, a potom oslovil vojska:
,,Soudruzi!“
,,Bude prdel, páni!" zašeptal za Dannym vojín Bamza.

,,Námět dnešního cvičení," pokračoval Ďábel, ,,byl útok tankového praporu na spěšně vybudovanou obranu nepřítele." Zase se dlouze odmlčel. Pak pravil: ,,To, co jste tu dnes předvedli vy, nebyl útok tankového praporu na spěšně vybudovanou obranu nepřítele. To byla paródie! To byl svinčík! To byl zmatek nad zmatek!“ ,,Říká to pěkně a názorně," pravil polohlasem četař ing. Vytáhlý.

,,A používá i správných cizích slov," poznamenal četař ing. Krajta pod Dannyho levici. ,,Kde bychom byli bez našeho vyspělého důstojnictva.“

,,To, čemu vy snad říkáte útok tankového praporu na spěšně vybudovanou obranu nepřítele, soudruzi," hovořil dál major, který tyto komentáře neslyšel, ,,vypadá spíš jako hon na zajíce. Ženete se bezhlavě, spadnete do každé díry. Jeden umělec se klidně začne otáčet ve stráni, že jsem čekal, kdy se překotí. Soudruzi -- tím ohrožujete životy svých soudruhů a ukazujete, že jste se za své prezenční služby nic nenaučili. Kde je linie? Kde jsou rozestupy padesát metrů? Ukazuje se, soudruzi, že dva roky výcviku nestačí. Je třeba dalšího výcviku u tankových vojsk, soudruzi. A ukazuje se zároveň i jiná věc. Jsou mezi vámi soudruzi, kteří jsou tu už dva a půl roku. Řeklo by se -- delší výcvik se projeví lepšími výkony. Ale co se projevuje, soudruzi? Jedině to, soudruzi, že tito soudruzi švejkují, soudruzi. Že podceňují své bojové úkoly. Podceňují cvičení. Podceňují kopání okopů. Ale pamatujte si, co říkal velký sovětský vojevůdce Kutuzov. Více potu --“

,,-- na cvičišti, méně krve na bojišti," zahučel tichý chorál hlasů posměšně.

Ďábel se namíchl.

,,Ano, soudruzi!" zvolal. ,,Až bude válka, budou mnozí z vás litovat. Mnozí z vás, soudruzi, kromě těch několika málo svědomitých!" Ďábel pozvedl prst k nebi. ,,Já bych to kvůli nějakým lajdákům neříkal. Ale takoví lajdáci, soudruzi, ohrožují nejen sebe, ale všechny soudruhy. Ohrožují vaše ženy a matky. Zrazují důvěru, kterou v naši armádu klade náš pracující lid. Ale s takovými soudruhy, soudruzi, se vypořádáme! Ať si nemyslí, že se o nich neví! Ať si nemyslí, že náš pracující lid je nechá, aby mu podkopávali, co svou prací vybudoval. Ne; soudruzi --“ Šáblův hlas zněl nad koženými hlavami lajdáků, kteří kartotéky třídního původu, vypracované politickým nadporučíkem Růžičkou a často s uspokojením uváděné v hlášeních nahoru, byli z devadesáti dvou procent dělnického a malorolnického původu. Zápasil se zdvihajícím se větrem, jenž rozplandal široké kalhoty cvičných kombinéz, takže hlas skoro zanikal v pleskotu, připomínajícím větrné ševelení vlajkoslávy. O svých chybách a nedostatcích, které od cvičení ke cvičení pečlivě prohlubovali, se nedověděli nic nového. Vyslechli však ještě řadu temných hrozeb, v nichž se pracující lid jevil jako podivně podezíravá, krvelačná a vše drtící bestie, bděle sledující zejména armádu, kde se to hemží zrádci dělnické třídy. Úmysly této bestie ohlašoval Malinkatý ďábel jako nějaká nezúčastněná třetí strana.

A kdoví, pomyslel si rotný. Snad je.

Slunce se schovalo do mraků a čtyřřad v zaolejovaných kombinézách a kožených kuklách mlčky stál před temnými tanky. Nad nimi se ve větru divoce hnala šedivá podzimní mračna. A vítr s sebou dál a dál unášel i vzteklý hlásek malinkatého důstojníka, vytrvale prorokující pochmurné činy, které ona nesympatické stvůra, lid, ještě vykoná.

Když skončil, přemožen vichřicí, jež zdvihla mohutné sloupy prachu z tankových cest a hnala je přes kopec do civilního prostoru, pravil desátník Andělín Střevlíček nahlas:

,,Ten si zas nasral do krku, až mu hovna tečou po bradě!“

Provedení zkoušek FO u Sedmého tankového praporu

K několika málo radostem rotného patřilo čištění bot. Seděl na kufru u kavalce a bleskurychlými tahy kartáče prohluboval téměř už zrcadlový lesk černé kůže. Mezi všelijakými věcmi, shromážděnými na světnici první roty Sedmého tankového praporu -- a byly tam svlečené košile s kruhy potu v podpaží, kombinézy smrdící olejem, mastné papíry od balíčků s buchtami z domova, špinavé ručníky, potřísněné z ran po nejlacinějším druhu čepelek, který se prodával v Zátiší, a silně zablácená bagančata -- představovaly ty boty hezkou věc, jakýsi estetický záchytný bod v prostoru, naplněném jinak vojenskými řády a jejich šedivou perspektivou. Cídil je s chutí, neboť ze všech možností, které skýtal čas vyměřený kulturně masové činnosti (procházka večerní nudou vojenského výcvikového tábora Kobylec, psaní tisícího dopisu Lizetce nebo sovětský film v posádkovém kině), bylo zdokonalování té součásti strůje něčím podstatně blízkým činnosti jogínů, uklidňujících se pozorováním vlastního pupku.

U Sedmého tankového praporu nebyla ovšem tato záliba rotného zálibou typickou. Ostatní příslušníci první roty, rozložení po kufrech a kavalcích v prvním i druhém poschodí, považovali ji spíše za příznak jakéhosi zastydlého lemounství. Sami, postiženi naprostým nedostatkem estetického cítění, nevěnovali své vojenské obuvi pražádnou pozornost. Spočívala od kavalci i v uličce a byla potažena prachem a blátem cvičení, které v poledne skončilo. Odpoledne se věnovali čištění a údržbě tanků a nyní odpočívali v místnosti, naplněné jako ponorka pětadvaceti jednoposchoďovými kavalci. Padesát tankistů, kteří zde trávili některé noci v týdnu, si hovělo ve vyležených důlcích dávno nenacpaných slamníků a různým způsobem zabíjelo čas, určený kulturně masové práci. Nejblíž u dveří se řidič Střevlíček hádal s četařem Očkem o přednostech zahraničního motocyklu, jemuž říkali ,,bavorák", a o nedostatcích československého stroje Jawa. Pro snižování bojové pohotovosti vojsk vychvalováním nepřátelské techniky byli za podobný spor u vedlejšího Třetího tankového pluku postaveni čtyři vojíni před prokurátora, ale v řadách Sedmého tankového praporu byl poslední (příslušníky rozpoznaný) fízl, nějaký Otakar Hrouda, už dávno soustavným trápením a šikanováním zneškodněn; nakonec vyskočil z okna (v prvním poschodí) a byl pro těžkou duševní poruchu (diagnóza MUDr. Sadaře, lékaře základní služby) odvelen do Střešovické nemocnice. O kus dál četl vojín Bamza umaštěný okružní rodokaps, a v uličce četaře Žloudka si navzájem ukazovali fotografie dívek, částečně též svlečených. Desátník Frištenský a několik druhů spalo. Kolem vojína Mengeleho se shromáždil mlčenlivý hlouček hudebně založených mužů, a desátník, jako jediný z celého praporu, provozoval cosi, co bylo snad možno označit za kulturně masovou činnost. Brnkal na třístrunnou mandolínu a mezi kavalci se nesl tklivý hlas: Vonásku, Vonásku, vyser se na lásku, hleď si rač onánie!

Zády k hudebnímu kroužku seděl na kufru politruk čety četař Mácha a s povypláznutým jazykem tvořil dopis své ženě Majce. Bylo čtvrt na osm a na plánu kulturně masové činnosti, který četař sestavil a za jehož plnění nesl odpovědnost, stálo: 19.00-21.00 nácvik pěveckého kr., šachový turnaj, příprava kr. FO na zkoušky FO. Četař Mácha psal: ,,...už stříhám na centimetru posledních padesát. Ani se nenaděješ a budu zas doma, u Tebe a u Mařenky, a na vojnu mi zbude jen krásná vzpomínka." Slovo ,,krásná" v definitivní verzi přeškrtl. Nemohl se stejně o povaze vzpomínky rozepisovat, neboť přesně vzato byla to černovlasá dcera majitele hostince U Jana Žižky z Trocnova ve vsi Okrouhlice vedle tábora.

Odkudsi zezadu zazněl zuřivý výkřik: ,,Flek a sedma!"; souvisel s turnajem, sotva však šachovým. Provázelo jej suché plesknutí a po něm se hlas četaře Mengeleho vzepjal v lyrický výraz protestu:
Proč je u prdele, proč neni na břuchu?
Proč je u prdele, v tom velikym puchu?

Na posledním kavalci v rohu pracoval svobodník dr. Mlejnek na třetí kapitole díla Kulturní zájmy československého vojáka. Dílo koncipoval z hlediska ortodoxní psychoanalýzy a nebylo určeno k tisku. * * *

Ve čtvrt na devět se dveře ložnice otevřely a vešel četař Fürbach. Měl na zadnici revolver a na rukávě červenou služební pásku. Udělal předklon, aby viděl pod horní kavalce, a kývl na rotného.
,,Hele, máš jít k Růžičkovi.“
,,Co chce, vole?“

,,Nevim. Řikal, že tam máš jít. A padat prej.“

,,Aby se neposral," řekl rotný, odložil kartáč a natáhl si půllitry. Pečlivě přehrnul okraje kalhot přes vršky holínek, z tyče kavalce sundal blůzu, zapnul si řemen, nasadil čepici a podíval se dolů na boty. Leskly se.
Uspokojen vykročil, provázen melodickým nářkem četaře Mengeleho, k němuž se už připojil celý pěvecký kroužek:
Když lepák narukuje,
žádnej ho nelibuje,
i ten blbej civil, co na vojně nebyl,
i ten se mu vysměje.

Hluboce citová tragičnost těchto veršů se rotného, jako vždy, dotkla. Ani po dvou letech nezapomněl na strašlivou, téměř ebenovou beznaděj, která ho naplňovala, když tu seděl jednoho listopadového dne před dávnými časy, civěl na stěnu, kam cynický rytec vyryl nápis Za 751!, a naslouchal jinému sboru vojínů, teskně zpívajících touž píseň.

Ale lidová duše, na rozdíl od duše intelektuální, nepropadá sentimentu, nýbrž brání se světu a jeho mukám divokou pomstychtivostí. Když za sebou rotný zavřel, slyšel skrze dveře, téměř stejně silně, protože pěvci zvýšili hlas, závěr toho prastarého chorálu:
Počkej, blbej civile!
Příde na tebe chvíle,
až ty jednou poznáš ten vojenskej stav náš,
vesele ti nebude!

Kolem rotného se mihla postava náčelníka štábu s nehybnou tváří. Neměl ani čas zasalutovat. A nebylo také vidět, jaký dojem zanechala ozvěna písně v zahořklém nadporučíkovi Pinkasovi.

Rotný vylezl z baráku a octl se ve voňavé, kaštanové noci. Prošel kolem osvětlených oken štábu k vchodu na prapor, kudy se také chodilo na politické oddělení. Seděla tam služba, ponořená do četby unikátního prvotisku románu Krwawý boj s pašeráky w černé rokli, jenž se tu zachoval ještě z dob starého Rakouska. Vojín byl dílem tak zaujat, že si rotného vůbec nevšiml, a stejně se zachoval i pomocník, který sice stál v osvětlené předsíňce, opřen o služební přihrádku, ale v otevřených Řádech strážní a dozorčí služby měl vloženy jakési potištěné saláty, jež pro svou opotřebovanost rovněž nevypadaly na vojenský tisk. Rotný vešel do kanceláře technického náčelníka, kde vojín Kožíšek, podporučík MUDr. Sadař a sprostý nadporučík Kámen rozprávěli o mimoslužebních záležitostech, a zapadl do pisárny. Vojín dr. Mlejnek tam rozhořčeně bušil do psacího stroje, otráven na nejvyšší míru. Před čtvrthodinou byl sem povolán rozkazem kapitána Matky, a místo díla o kulturních zájmech československých vojínů musel nyní sestavovat fikci s názvem Zpráva velitele o průběhu cvičení na téma: Útok tankového praporu na spěšně vybudovanou obranu nepřítele, ačkoliv se jako céčkař této události nezúčastil. Tvářil se zhnuseně stejně jako četař Kanec, jenž seděl u vedlejšího stolu a zakresloval fáze útoku tankového praporu do mapy, která měla jako osobní mapa velitele rovněž posloužit kapitánovi pozítří při cvičení štábu. Zkušeným okem rotný odhadl, že oba tito příliš kvalifikovaní vojáci mají práce na čtyři hodiny přes večerku. ,,Danny, pojď nám pomoct!" pravil zoufale dr. Mlejnek. ,,Nemůžu. Musím k Růžičkovi. Něco mi chce.“

Rotný vzal za kliku a otevřel dveře politického oddělení. Vstoupil dovnitř, cvakl patami a pronesl předepsanou zaklínací formuli.
,,Soudruhu nadporučíku, rotný Smiřický přišel na váš rozkaz!“

Uvnitř seděli oba političtí, zabráni v práci. Malý Hospodin ťukal dvěma prsty do stroje a rotný mu přes rameno přečetl nadpis díla: Kádpový bosuder stálo tam velkými typy, a pod tím: na čut. Pavezu Amt.

Hospodin nezvedl hlavu od klávesnice a brejlil dál do silně proškrtaného papírku vedle stroje, z něhož přepisoval kádrový posudek na čisto. Zato nadporučík upřel na rotného hezké číšnické oči a zamáčkl v popelníku cigaretu. Vypadal inteligentně, což bylo krásné zdání. Uchopil ostře řezanou tužku do prstů s velkým prstenem a jal se poklepávat na cyklostylovaný papír před sebou.

,,Smiřický," řekl s hranou ironií. ,,Vy jste kulturním referentem útvarové skupiny ČCSM, že?“ ,,Ano, soudruhu nadporučíku.“

,,Tak vám přečtu, co nám přišlo seshora z divize," řekl nadporučík a dal se do čtení z cyklostylovaného papíru: ,,Útvarové skupiny a jejich kultpropové zajistí plnění závazku uzavřeného k Prvnímu máji 1951 ke Dnu armády v plnění FO a PPOV konáním zkoušek FO. Zkoušky FO proběhnou u všech útvarů současně v týdnu od 9. do 16. září." Na tomto místě se nadporučík odmlčel a zvedl významně zrak k rotnému, neboť týden, kdy se měly zkoušky konat, právě probíhal. Potom pokračoval: ,,Útvarové skupiny ČSM a kultpropové ve spolupráci s organizacemi strany, agitátory a politickými pracovníky zajistí...", jenže to už ho rotný neposlouchal, neboť potají sledoval mnohem zajímavější text pomalu vznikajícího kádrového posudku na četaře Pavézu Antonína, nar. 21. 5. 1931 v Unhošti, na němž pilně a soustředěně pracoval poručík Hospodin. Četl: Soudpuh Paceza je tžídního bůvodu, coliticky, orůmwrně vyspělá. J uvědpmnělí, oddán lidově-demogratiskému zřízení. Je beselé pivahy a v klektivu je oplíben. Scoje vojemské a sbazacké povunosti plníí dobže. Je poněkut prutčí pobahy. Je derzy, odmliuvavý, ač není důstoj -- tady to zatím končilo, ale protože nadporučík pořád ještě s náboženskou důležitostí citoval svůj dopis, mohl rotný dál nerušeně sledovat kladívka psacího stroje, váhavě uváděná v pohyb Hospodinovými prsty. ,,n" otisklo se na papíře, potom rychle za sebou íko a po chvilce m.

,,A kultpropové jsou za akci osobně zodpovědni!" zdůraznil nadporučíkův hlas, rotný právě stačil kouknout se mu do očí a pozorně kývnout. Nadporučík, který rovněž pohlédl do očí rotnému, se vrátil k svému lejstru a rotný se vrátil k lejstru ve stroji. Vznikl další kus nápisu: radí ozt, a právě když to rotný začal opět sledovat, objevila se na papíře téměř rychle písmena at, pak ukáplo n, potom i, a nakonec vítězným prudkým úderem, bohužel velké M. Poručík se znaveně opřel o opěradlo a spokojeně si přečetl, co napsal: ač není důstojnikom radí oztaniM. Rotnému nebylo jasné, je-li to míněno jako kladná, nebo záporná charakteristika kádrového četaře Pavézy. Neměl však čas na úvahy. Nadporučík zvýšil hlas a doprovodil jej novým pohledem, vrženým do očí rotnému. ,,Hlášení," četl, ,,podají kultpropové do 17. září -- to je pozítří -- na velitelství vyšší jednotky. Náčelník klubu, major tank. Kudrnáč v . r.“ Skončil, zadíval se poťouchle na svého podřízeného.

,,Do zítřka, Smiřický," řekl, ,,musíte naplánovat zkoušky. Jak vám vlastně funguje ef ó? Jedete podle plánu?“ Rotný pokrčil rameny. ,,Nejsou knihy, soudruhu nadporučíku. Soudruzi by měli chuť, ale v útvarové knihovně nemáme ani pětinu knih na ef ó.“

,,Ano," řekl Růžička. ,,To je potíž, ale vás to neomlouvá. Přes objektivní potíže se musíte přenést. Jako se přes ně přenášeli komsomolci. Ti nejenže neměli knihy," pravil tragicky. ,,Kolikrát ani neměli co jíst. A přece splnili. Kolikpak soudruhů je připraveno na ef ó?“

,,No," pravil rotný. ,,Asi deset." Na tolik odhadl počet ke všemu odhodlaných nebo naprosto apatických šílenců, kteří se nakonec dají přemluvit, aby podstoupili formalitu zkoušky.

,,To je ale málo, Smiřický,," řekl nadporučík. ,,Dali jste si závazek na třicet procent kmenového stavu. Jakpak to chcete splnit? Víte, že za to odpovídáte?“

Co do toho, blbec, plete odpovědnost, pomyslel si rotný. Závazky uzavřel stejně on, a dal je rotnému jenom podepsat ,,za skupinu". Co se stará. Zkoušky budou, udělají se před komisí složenou z nositelů FO u útvaru, to jest z kultpropa, rotného Smiřického, ze svobodníka dr. Mlejnka a z četaře Kance. Splní se na sto dvacet procent, jako vždycky všechno. Možná na sto třicet, jestli kapitán Matka zatouží po zvláštní pochvale za plnění kulturně masové činnosti. To je přece jasné jemu jako mně, nadával v duchu rotný. Nahlas řekl:

,,Já vím, soudruhu nadporučíku. Jenomže já jsem vás kolikrát upozorňoval, že nejsou knihy -- soudruzi si je sami shánět nemůžou a já taky ne. Vy jste slíbil, že je opatříte.“

,,Ano, já vím. Ale přišlo mi do toho jiné, důležitější plnění. A komsomolci, soudruhu rotný, také neměli knihy, a přece splnili ef -- splnili, co se na ně kladlo. Zapojil jste v práci v kroužcích ef ó politruky? A jak vám pracují útvarové a rotní skupiny? Jak vám pomáhají ve vaší práci? A co členové výboru? Kolikpak jich získalo ef ó? A víte, že mají ef ó získat všichni?“

Nadporučík přidělával svým větám vyčítavé koncovky. A měl ovšem pravdu. Myl si ruce. Výbor se za celou dobu svého trvání nesešel přirozeně ani jednou. A taky k čemu?

,,To je moje starost, soudruhu nadporučíku. Všichni tady odznak získaj.“

,,Ale to není správné, Smiřický," pravil vyčítavě, ale už vlídněji nadporučík, jehož rotného jistota uklidnila. ,,Šturmovštinou na poslední chvíli se špatně dohání, co jste zmeškal." Zároveň s odpadnutím obav se mu však zalíbilo v kázání; začínal mít pocit, že tím udělal, co bylo v jeho silách, a odpovědnost teď plnou vahou padá na rotného. ,,Je to správné chápání významu ef ó?" pokračoval. ,,Co myslíte?“ Rotný, vystihnuv nádech vlídnosti v nadporučíkově hlase, řekl důvěrně:

,,Vždyť to znáte, soudruhu nadporučíku. Víte přece, co člověk svede s dubňákama.“

,,Není pravda, soudruhu rotný," zavrtěl nadporučík hlavou. ,,Podívejte se, jak se právě soudruzi z dubnového ročníku výborně umístili v soutěži tankové střelby z kulometu za jízdy na pevný cíl. Jak tam dovedli plnit svoje závazky! Proč by nemohli udělat ef ó?“

Pravým důvodem, nebo spíše příčinou onoho legendárně skvělého splnění obtížné střelby byla zručnost četaře Koblihy, jenž ve funkci cílného přidělával kramlí dubňákům zásahy. Nadporučík to nevěděl, rotný ano. Přesto udal jiný důvod.

,,To je rozdíl, soudruhu nadporučíku," řekl. ,,Tam za to byly pětidenní dovolenky.“

,,A je právě vaším úkolem jako kultpropa zainteresovat soudruhy do práce, ukázat jim, že dovolenka není příčinou jejich práce --" pravil přísně nadporučík a v cyklostylovaném lejstru odborně podtrhl slova plnění závazku konáním zkoušek. Rotný mlčel. Nadporučík zaťukal zamyšleně tužkou na každé ze čtyř podtržených slov a řekl:

,,Není to správné, plnit zkoušky šturmovštinou. Naplánujte je na polední odpočinek. Večer budete muset vyzkoušet důstojníky a manželky důstojníků.
Rotný užasl.
,,Ef ó?“

,,Ano," řekl Růžička. ,,Tady mám jejich seznam." Zahrabal v šupleti. Přes rameno poručíka Hospodina zachytil rotný poslední větu kádrového posudku. Soudruh Paceza je schipný zoudruh. Je sgopný zasrávat svazacké gungce v ramci kraje.

,,Tady máte seznam a zítra provedete zkoušky," řekl nadporučík. ,,Ve dvě hodiny. Provedete je zde.“

Podal rotnému lejstro, rotný do něho mrkl a mezi známými jmény důstojníků zahlédl slovo s ženskou koncovkou. Jana Pinkasová. To stačilo, aby mu to spravilo náladu.

,,Provedu," řekl a téměř křepce zahlásil: ,,Soudruhu nadporučíku, dovolte mi odejít!“ Bez dalších námitek mu to bylo dovoleno.

* * *

Venku už byla noc, tichý větřík šuměl v korunách kaštanů v parku před budovou, odněkud z dálky klapaly tanky, jedoucí na noční cvičení, a v důstojnickém kasinu na druhé straně parku hrálo rádio dechovku. Noc dýchala teplem, a třebaže bylo už září, neobyčejnou letní krásou života. Služba odložila černý román a seděla na schodech s rukama v kapsách a nepřítomnýma očima zírala na měsíc. Plul v korunách stromů, po mracích letěla červená a zelená světýlka. Hukot tryskového motoru někde ve výšce přerušil na chvilku šumivé ticho tmy. Po pěšince mezi stromy přicházela dcera velitele divize plukovníka Vrány a její bílá letní sukně lákavě vlála v nočním větru. Rotný ji dlouho sledoval vyhladovělýma očima. I pomocník v předsíňce vzhlédl od svého rodokapsu a hlasitě zamlaskal. Plukovníkova dcera na to byla zvyklá a neotočila se. Bílá sukně se ztratila v šeru, hukot stíhačky utichl a stromy se opět rozšuměly. Ve srovnání s tím vším připadalo rotnému všechno nedůležité.

* * *

Ale pán osudu, znuděný hladkým chodem filmování u Sedmého tankového praporu, připravil jim všem na druhý den nepříjemné překvapení v podobě šesti nových poručíků, právě vyřazených z tankového učiliště, kteří se přihlásili u velitele. Planuli dosud, stejně jako jejich třpytivé nárameníky, neopotřebovaným nadšením. Jejich předchůdci bloumali už dávno v nevyčištěných půllitrech a se zašlým zlatem na ramenou mezi Zátiším a kasinem, nyli po veselé manželce nadporučíka Bobbyho Kohna, která se v dohledu dalekohledů z věže na tankodromu opalovala v lese nahá, a místo o plnění povinností přemýšleli, jakým podvodem se v neděli dostat z kasáren; ale těch šest nových mušketýrů se okamžitě hlásilo o práci. Pěti z nich se jí také okamžitě a ve svrchovaném množství dostalo, takže než uplynulo dvanáct hodin, to jest hodinu po večerce, hrbili se dosud nad taktickými mapami a pečlivě do nich zanášeli situace. Šestý, zbylý hodnostář se marně sháněl po mapě, při svém slídění si však naneštěstí přečetl na jinak prázdné nástěnce rotného vyhlášku, že Dnes ve 13.30 konají se zkoušky kandidátů FO na PO, a okamžitě se nabídl politrukovi, blýskaje mu zbrusu novým odznakem FO před očima. Potěšený číšník uvítal zájem mladého soudruha a autoritativně (a neprozřetelně) jej ustanovil do funkce předsedy zkušební komise FO, do níž se jinak žádný důstojník Sedmého praporu nekvalifikoval.

Tím byl zároveň té funkce zproštěn rotný Smiřický. Nijak se proto neurazil, ale naplnily jej pochybnosti, jak nyní zkoušky dopadnou. Měl dojem, že jemu by se vyhlídkou na stříbrný odznak, který na blůze vypadal jako nějaké vyznamenání, podařilo nalákat jistý počet odvážlivců, a věřil, že váhavci by nabyli odvahy, až by se dozvěděli složení zkušební komise, neboť to zaručovalo absolutní podvodnost. On sám nepotřeboval komentáře. Svobodník dr. Mlejnek byl u praporu znám jako poslední útočiště všech odmítnutých žadatelů o propustky, protože měl přístup k razítkům a obratně napodoboval podpisy všech velitelů až na úroveň vyšší jednotky. A konečně četař Kanec, starší účtovatel kuchyně a dodavatel pikantních potravin na soukromé sobotní večírky pro ty, na něž se pravé ani falešné propustky nedostaly, zaručoval styl práce, jaký by si komise jistě osvojila. Jenže když se po obědě roznesla zpráva, že do křesla předsedy komise FO byl dosazen jakýsi lemoun z tankového učiliště poručík Prouza, srotili se kolem rotného téměř už přemluvení uchazeči cti každého mladého člověka a pobouřeně protestovali. ,,Na to se jim vyseru!“ ,,Ať neblbnou, dyť tady každej hovno čet!“ ,,Tak ať si dou s ef ó do prdele!“

A tak se ze všech kandidátů, kteří se ve třináct hodin měli seřadit před budovou a pod velením rotného odpochodovat na politické oddělení, seřadil pouze jeden jediný vojín prvního ročníku. Neobyčejnou ironií osudu se jmenoval vojín Pravomil Poslušný a třásl se strachy, neboť z předepsaných knih nečetl dílo Lenin-StalinKalinin mládeži a měl dojem, že není dokonale připraven. Ostatní rozhořčeně zůstali na světnici a chystali se k odpolednímu odpočinku.

Rotný tedy poručil Poslušnému, aby si zatím potichu opakoval látku, a odešel na politické oddělení. Tam se nadporučík Růžička nesmírně rozhněval:

,,Jak je to možný? Říkal jste, že splníte závazek! Takhle ho plníte? Proč nechtějí jít?“

,,Oni se bojí, že tady soudruh poručík bude moc přísnej," kývl rotný významně hlavou k vyleštěnému důstojníkovi a doufal, že nadporučík to pochopí. Ale než mohl politruk něco říct, ozval se sám poručík Prouza. Promluvil vřele, soudružským tónem, jaký v některých -- těch naivnějších -- frekventantech pěstovaly ideály tankového učiliště.

,,Bojí?" pravil udiveně. ,,Vyřiďte soudruhům, soudruhu rotný, že to bude taková soudružská diskuse. Že nakonec jde o to, abysme se přesvědčili, ne nakonec jestli to soudruzi všechno přečetli, ale jestli si nakonec tak nějak osvojili, oč v těch knihách jde, co si tak nějak nakonec odnesli z těch knih pro svoji další práci.“ Rotný ho poslouchal ponuře a poslední naděje v něm pohasla.

,,To jsem jim všechno řek," pravil. ,,Ale oni maj stejně strach.“

,,Vždyť si přece dali závazky, nu a je nutno si uvědomit," řekl nadporučík, ,,je nutno si uvědomit, že je to jejich svazácká povinnost.“

,,Jen to tak vyřiďte soudruhům, soudruhu rotný, jak jsem vám to říkal?" pravil poručík Prouza. ,,Tady jde ve formě takové soudružské diskuse osvětlit jeden druhému problémy, co jednomu není jasné, tomu objasníme my, a nakonec zas objasní určité problémy nám, tak se to v naší lidově demokratické armádě dělá a nakonec nám to nějak všem pomůže odstranit překážky v naší další práci.“ Rotný naň pohlédl jako na bytost z jiného světa.

,,To jsem jim říkal," pravil temně. ,,Ale nebylo to nic platný.“

Netušil, že v té chvíli promluvil v poručíkově mysli hlas instruktora morálně politické přípravy v učilišti, majora Kondráče. Máme dobré lidi, říkal ten hlas, ale neumíme je přesvědčit, neumíme jim vštípit zájem o práci. Poručík, zelektrizován tou velkou myšlenkou, svěže vyskočil, stáhl si novou uniformu vpředu i vzadu, upravil si faldy na bocích a pravil: ,,Počkejte, soudruhu rotný! Já půjdu s vámi!“

,,Jděte, soudruhu poručíku," pravil nadporučík a otočil se na rotného. ,,Vidíte, Smiřický, to máte z toho, že vy si sice ve výboru dáte závazek, ale neumíte konkrétně přenést plnění úkolů na útvar. Takhle je vaše práce odtržená od soudruhů. Je pravda, že vy sám plníte svoje závazky a konáte funkce, ale co je to platné, když to neumíte přenést dolů mezi lidi." Odmlčel se, dodal truchlivě: ,,Co je to všecko platné, Smiřický!“

Rotný neřekl nic. Zato poručík Prouza si dorovnal faldy, s panickou chutí se postavil do latě a zvolal:
,,Soudruhu nadporučíku, dovolte nám odejít!“
A číšník se zapomněl a zamyšleně řekl:

,,Račte.“

* * *

Ale poručík, zaujatý cele velkým posláním vnímal hlas představeného jenom druhou signální soustavou. Prkenně, ale podle předpisu se otočil a rázně vykročil ven. Rotný se táhl za ním. Poručík kráčel bujaře pod kaštany a odpovídal na všechny sebelajdáčtější pozdravy mazáků, povalujících se na sluníčku před budovami, jako by měl ruku na péro. Na chodbě budovy Sedmého praporu energicky stiskl kliku a vstoupil dovnitř. Protože však ve své horlivosti otevřel dveře příliš prudce, stalo se, že jimi vrazil do nosu četaře Bílka, který právě zblízka zkoumal plán denního úklidu, přišpendlený zevnitř.

,,Kurva vole, poser se!" zaječel četař, ale když se mezi dveřmi objevil zjev zcela nečekaný, četař se zarazil a vyřešil trapnou situaci tím, že zmizel v nejbližší chodbičce mezi postelemi a vylezl otevřeným oknem ven. Poručík zmírnil tempo a udělal několik kroků do místnosti. Čtyři nebo pět tváří se pozvedlo k němu, a hned zase odvrátilo. Všichni rázem předstírali, že ho nevidí, aby se vyhnuli nutnosti splnit požadavek řádu, podle něhož ten, kdo první spatří důstojníka vstupujícího do místnosti, má velet ,,Pozor" nebo ,,Vztyk! Pozor!" a podat mu hlášení.

Jenomže poručík měl řády ještě příliš čerstvě v paměti. Byl si vědom, že on ze své strany je povinen vyvinout trpělivost a pochopení pro vojáka, přesvědčovat jej a být mu nejen velitelem, nýbrž i rádcem. Nu což, řekl si v duchu. Mohl bych možná přejít mlčením, že nikdo nevelel, ale byla to přece jejich vojenská povinnost. A major Kondráč říkal: Kázeň začíná od utrženého knoflíku. Je třeba být tvrdý a důsledný ve vymáhání plnění nejdrobnějších denních povinností. Přesvědčíte se sami, soudruzi, že vojáci si vás právě proto začnou sami vážit. A ubohý poručík nevěděl, že majorův soud je apodiktický, založený na zkušenostech z četby brožurek, založených na zbožných přáních. Neřídil se proto zdravým rozumem, nýbrž vojenskou pedagogickou vědou. Kráčel pomalu uličkou mezi oběma řadami kavalců až na druhý konec místnosti a mlčel. Z každého gesta, z každého vašeho počinu musí být vojákům zřejmé, že jste jejich soudruh, ale zároveň také jejich velitel. Poručík, který se mezitím obrátil a kráčel hlubokým tichem zpátky, si uvědomil, že v praxi nebude asi lehké tyto dvě funkce úspěšně spojit. Začal se potit. Spatřil rotného, jenž s ním přišel z praporu a nyní neudělal nic, aby mu pomohl. A poddůstojník je přece nejbližším pomocníkem velitele, řekl v něm major Kondráč. Proč mi nepomáhá? Došel zpátky ke dveřím a v rozpacích se zastavil nad vojínem, který seděl na kufru a předstíral, že je hluboce zabrán do zašívání blůzy. Na blůze byly desátnické nárameníky. Poručík se rozhodl:

,,Vy, soudruhu desátníku --" řekl matně a neurčitě. Voják k němu zvedl ruměnou tvář, odložil blůzu a pomalu se postavil. Jeho tempo rozhodně nevyhovovalo předepsaným normám. Řekl jakýmsi polským přízvukem: ,,Desátník Střevlíček.“

,,Vy, soudruhu desátníku," řekl Prouza přísně. ,,Vy nevíte, co je povinností vojína nebo poddůstojníka, když do místnosti vstoupí důstojník?“
Brunátný četař se podivně usmál. Skoro to vypadalo, že drze.
,,Vím. To je samozřejmý.“
,,Tak proč to teda neuděláte? Jak je to možné?“
,,Já jsem vás neviděl," řekl četař.

Poručík cítil hrobové ticho v místnosti.

,,Jak je to možné?" opakoval mechanicky. Uvědomil si, že proti své vůli nasadil tón, o němž si nebyl jist, zní-li při současné velitelskosti také soudružsky.
,,Ponivač jsem si přišíval knoflík," pravil desátník.

,,Nelžete!" vybuchl Prouza. Hned se zarazil. Tohle tedy už jistě nebyl soudružský tón. ,,Nepovídejte mně --" začal znova a umlkl. Pak to zkusil z jiné strany, ale soudružsky se mu to zase nepovedlo: ,,A jak to stojíte, když se mnou mluvíte?“

Desátník si prohlédl svoje špinavé půllitry, jeden po druhém, a prohlásil::

,,V pozoru, že.“ ,To je u vás pozor?“

,,Já mám nohy do o, soudruhu poručíku," pravil desátník. Poručík, aby zachránil, co se dalo, řekl, už beze vší snahy mluvit jako velitel, který je zároveň soudruhem:
,,Co je povinností vojína, když důstojník vstoupí do místnosti?“
,,Dát vztyk," zahučel desátník.

A poručíka napadlo geniální řešení situace.

,,Proveďte!“

Užuž si v duchu oddechl, když se odněkud z pozadí ozval chraptivý hlas:

,,Je polední vodpočinek!“

Prvním impulsem poručíka Prouzy bylo zjistit, kdo to řekl. Rozhodně to zjistit měl: byl to přečin mluvení v přítomnosti důstojníka bez jeho svolení. To přinejmenším. Ale nějak už se mu nedostávalo odvahy. Podíval se jenom na hodinky a pravil hlasitě směrem, odkud vyšel ten hlas: ,,Je za pět minut jedna. Odpočinek začíná až v jednu!“ Potom energicky poručil desátníkovi, který stál pořád jenom v košili:

,,Tak proveďte, soudruhu desátníku!“

Když proveďte, tak proveďte, pomyslel si Střevlíček, a po způsobu označovaném jménem jistého legendárního vojáka splnil rozkaz na dvě stě procent. Neuvěřitelně býčím hlasem a zpotvořenou výslovností zařval. ,Vztýýýk! Pa-zór!“

Všude po místnosti se vztyčily postavy v košilích. Některé v trenýrkách, jedna, desátník Vomakal, branec odkudsi z hlubokých šumavských hvozdů, v ušpiněných dlouhých podvlíkačkách. Nešťastný poručík pocítil zdravou chuť všechny ty nemyté povaleče pořádně zpérovat, křivonohého desátníka předvést k veliteli a celé rotě vymoci zaražení vycházek, ale pedagogický blud ho opět obloudil. Nyní, když upevnil svou autoritu a dal vojákům najevo, jak je pevný a rozhodný, je načase soudružsky si s nimi pohovořit. Nemine ho jistě jejich sympatie, ne-li přímo vojenská láska.

,,Soudruzi," řekl. ,,Nemyslete si, že vás chci nějak prohánět nebo pérovat, jak se někdy mezi vámi říká (používejte občas slov vojenské hantýrky, na mužstvo to dobře působí, cítí, že s nimi žijete tak nějak v jednom kolektivu -- major Kondráč). Ale kázeň se musí plnit a povinnosti je třeba zachovávat. Já taky musím zachovávat svoje povinnosti, že a jestli vy budete zachovávat svoje povinnosti, budeme spolu dobře vycházet. Nemám pravdu, soudruhu četaři?" Ukázal prstem na četaře Kostelníka, neboť major Kondráč často říkával, že je dobře obracet se co nejčastěji s drobnými dotazy na jednotlivé soudruhy, protože se tím získává lepší kontakt s kolektivem. ,,Jasný," zabručel dotázaný.

Poručík nenabyl pocitu lepšího kontaktu snad proto, že odpověď nevyzněla zcela vojensky. Pokračoval však dál otcovským tónem:

,,A kvůli čemu jsem vlastně přišel mezi vás, soudruzi?" Udělal pauzu a rozhlédl se. ,,Přišel jsem mezi vás, abych se vás zeptal, jak je to u vaší roty s Fučíkovým odznakem. Co vy na to -- soudruhu desátníku?“

Tentokráte se zeptal Frištenského, řidiče, jenž dělal čest svému jménu, neboť se mu jíž dvakrát podařilo zlomit řadicí páku tanku T-34 a jednou páku řídicí, zvanou rajčák. Říkalo se mu Bejk a na otázku poručíkovu odpověděl přesně a případně:

,,Desátník Frištenský.“
,,No -- co vy na to, soudruhu desátníku?“
,,No -- nic," řekl.
,,Jak to -- nic! Plníte u vás v rotě ef ó?“
,,No -- plníme.“
,,Plníte?“

,,Plníme.“
,,A jak je možné, že se od vás nikdo nechce dostavit ke zkoušce?“
Frištenský se jenom stydlivě usmál a znova pokrčil rameny.
,,Jak je to možné?" opakoval poručík, ale i on poznal, že odtud se odpovědi nedočká. ,,Co vy na to, soudruhu rotný?" obrátil se na Soudka.
Odpověď zněla podle předpisu:
,,Rotný Soudek.“
,,Vy jste už přečetl všechny knihy?“
,,Všechny ne.“
,,A kterou jste nečetl?“
,,Tož tu -- o tem --" rotný svraštil čelo. Seznam knih jím nepřečtených byl sice bohatý, ale rotný jej sám neznal.
,,O tem -- tu -- sakra -- Na dálku od Moskvy nebo --“
,,Daleko od Moskvy?“
,,Ja. Tu.“
,,A jinak jste četl všechno?“
Rotný polkla přikývl.
,,No vidíte, soudruhu rotný. Vždyť to ani není povinná kniha. Jenom výběrová. Jak je to možné, že nechcete ke zkouškám?“
,,No -- tož -- já si nevěřím.“

,,Jak je to možné, že si nevěříte?“

,,Inu -- prostě -- já to takhle vim,, že -- ale dyž se mě někdo na něco zeptá, tak to neumim říct.“ Prouza se na něho laskavě usmál.

,,Podívejte se, soudruhu rotný. Nikdo se vás při zkoušce nebude na nic ptát, rozumíte. To se tak dělalo dříve, za první, buržoazní republiky, tam se soudruzi zastrašovali. V naší lidově demokratické armádě se zkoušky provádějí ve formě besedy. Tak nějak si přátelsky pobesedujeme, a nakonec si to zhodnotíme. A to je nakonec tak nějak smysl Fučíkova odznaku. A proto, soudruzi, jen žádný strach. Budeme jenom diskutovat naši práci a naše zkušenosti a ukazovat, jak využíváme práci s knihou k plnění naší bojové a politické přípravy.“ Rozhlédl se po sfingách. ,,Tak co vy na to, soudruzi? Půjde to,“

Ve tvářích se nepohnul ani sval. Poručík Prouza měl nepříjemný pocit, že snad princip zkoušek soudruhům dokonale neobjasnil. Obrátil se proto na vojína, jehož tvář se mu zdála nejméně zatvrzelá. Tentokrát měl štěstí. Padl na dokonale připraveného (až na Lenin-Stalin-Kalinin mládeži) vojína prvního ročníku Pravomila Poslušného. ,,Co vy na to, soudruhu vojíne. Půjde to?“

,,Půjde, soudruhu poručíku!" pravil s bezmeznou úctou vojín Poslušný a poručík si ji spletl s klíčící náklonností, již vzbudilo jeho pevné a současně soudružské vystupování.

,,A co ke zkouškám -- přijdete, soudruzi?" zvolal na celý kolektiv. Odpověď nedostal. Nasadil proto hypnotický tón a pravil rozhodně:

,,Přijdete, soudruzi! Přijdete a uvidíte, že to půjde! Jak to říkával Suvorov, soudruzi --" zarazil se, protože si najednou nemohl vzpomenout, co říkával Suvorov o Fučíkově odznaku. Pamětliv slov majora Kondráče však neztratil duchapřítomnost a byl nadále rozhodný: ,,-- a jak vám to vždycky říkám já: Jde jen o to, ukázat, jak jste si osvojili pro svoji další práci zkušenosti Julky Fučíka, soudruzi. A vy to dokážete! Tomu věřím! To vím! Soudruhu rotný," obrátil se na Dannyho, ,,za deset minut necháte nastoupit kandidáty ef ó a odvedete je na pé ó, ano?“ ,,Provedu," ozval se rotný bez víry ve svá slova.

,,Tak za čtvrt hodiny, soudruzi, na shledanou." Poručík se otočil zády ke shromáždění padesáti sfing a vyšel křepce ze dveří.

* * *

Za deset minut stál v uličce pouze plně oblečený vojín Poslušný a tetelil se trémou. Rotný mu znovu vydal rozkaz, aby si v duchu opakoval látku, a s polohlasným prohlášením ,,Já se na to vyseru!" odešel na prapor. Nebylo mu to docela jedno jenom proto, že se obával, aby po krachu posledního náboru nebyl vyškrtnut z komise, jež měla večer zkoušet manželky důstojníků.

Za rohem narazil na rotného z povolání Šemančáka, jemuž se říkalo Peňáz. Byl to, jak jméno naznačuje, dieslák lačný peněz, výhod, požitků, zahálky a čestných odznaků, zvyšujících možnost dosáhnout volna, výhod, požitků a zahálky, národnosti slovenské. Ani nevěděl proč, snad pod nátlakem skepse nebo šibeničního humoru, na něj zavolal:
,,Hej! Soudruhu rotný! Pojďte si složit ef ó!“
,,Ozaj? A kedy?" zeptal se Peňáz ochotně.

,,Hned. Za čtvrt hodiny na pé ó.“

,,Keď ja som ale nič nečítal," pravil Peňáz radostně. Dlouhým pobytem v prostředí převážně českém proměnil se v osobu mluvící oficiálně neuznávaným československým jazykem. ,,Nevadí. Zkouším já.“

,,Nuž to je teda iná vec!" zazářil diesel. ,,Len mi musíte povedať, čo tam mám povedať.“
,,Bez obav. Tak přijdete, jo?“
,,Spolahnite sa. Ale dobre zašuškávať! Som dutý ako peň!“

Dieslák zmizel směrem ke kuchyni. Pak že se nestarám o plnění všech plnění, řekl si rotný v duchu. Získávám pro uvědomělou vzdělanost i poddůstojníky z povolání. Jenže mi to asi bude málo platný. Stejně to bude katastrofa. Vešel na prapor, zaklepal na dveře politického oddělení; za nimi explodovalo razantní ,,Vstupte!, tak vstoupil. Uvnitř stáli Růžička a Hospodin v lati před kapitánem Matkou, který je právě péroval. Poručík Prouza, rovněž v lati, stál poněkud stranou. Jeho se Matkova pérotáž zřejmě netýkala. Tvářil se vážně a rotný si pomyslel, že má typické vzezření člověka, v jehož nitru začínají iluze střemhlav brát za své. ,,Rotný Smiřický!" ohlásil podle předpisu svou přítomnost.

Matka se otočil. Bylo na něm vidět, že se úspěšně vpravil do stavu nejvyšší podrážděnosti, která tak sluší důstojníkům.
,,Co chcete?" zeptal se vztekle .
,,Soudruhu kapitáne, dovolte mi promluvit se soudruhem nadporučíkem.“
,,Vo čom?“
,,O hlášení o plnění FO, soudruhu kapitáne.“

V každém jiném případě by byl kapitán rotného pravděpodobně vyhodil s rozkazem, aby počkal venku. Ale protože právě káral své podřízené a usilovně vzpomínal, co všechno by jim ještě mohl dát sežrat, důvod rotného příchodu ho zaujal. Rychle a správně odhadl, že Fučíkův odznak se mu bude znamenitě hodit:

,,Podejte ho!" vybídl rotného a strčil ruce do kapes. Rotný, který zlomyslně pochopil situaci a který, pokud mohl, velice rád komplikoval důstojníkům život, se obrátil k Růžičkovi. ,,Soudruhu nadporučíku, ke zkouškám se přihlásili jen dva.“

,,Jak je to možné?" zachroptěl nadporučík automaticky, aby si před rotným zachoval autoritu. Něco takového se mu sotva mohlo podařit, neboť přitom pořád stál v podřízenecké lati. Rotný řekl:

,,Snažil jsem se soudruhy zagitovat -- tady soudruh poručík taky," otočil hlavu k Prouzovi, ,,ale nechtěj.“ ,,Tak. A --" Růžička se zmateně snažil něco říct. ,,Ste za to zodpovědnej nahoru, víte to?“

,,To máte těžký, soudruhu nadp --" začal se rotný ohrazovat, ale vtom ho kapitán prudce přerušil:

,,Kolik že se jich přihlásilo?“ ,,Dva, soudruhu kapitáne.“

,,Taj! To je krásný!" pravil velitel pomalu a tónem trpce zklamané důvěry. Obrátil se k nadporučíkovi. ,,Tomuhle se říká politická práce! Tomuhle se říká politická práce! Prapor vo dvě stě padesáti lidech, a na Fučíkový odznak se přihlásí dva muži! To je moc krásný vysvědčení pro vaši práci, soudruhu nadporučíku!“ Nadporučík se nadýchl, ale jenom zas vydechl. Poručík Prouza prožíval v duchu skon dalšího ideálu. Důstojník kárá důstojníka v přítomnosti poddůstojníka základní služby! A přece řády, tolikrát citované majorem Kondráčem, mluví jasně: Veškeré ústní důtky udělované důstojníkům musí být udělovány v nepřítomnosti mužstva a poddůstojníků. Život dole u útvaru má zřejmě ještě mnoho nedostatků, pomyslel si hořce mladý důstojník.

,,To je krásný!" pokračoval velitel. ,,Při namátkový kontrole zjistím, že ani jeden příslušník, soudruhu nadporučíku, neumí ministry. Zjistím, že příslušníci neznají hlavní město Bulharska, soudruhu, a nevědí, kdy byla Říjnová revoluce. Velká říjnová revoluce! A hlášení o masové činnosti za srpen dodnes nemáte hotový, a máme konec září! Agitátoři čet nejsou pravidelně instruktážováni, nejsou, soudruhu nadporučíku. Ranní desetiminutovky se dělají jen formálně. Nástěnný noviny zejou prázdnotou. Tak, soudruhu nadporučíku, zejou prázdnotou. A ke zkouškám z Fučíkova odznaku se vám přihlásí dva lidi!“ ,,Soudruhu kapitáne --" pokusil se nadporučík.

,,Dva lidi, soudruhu nadporučíku," přerušil ho tvrdě Matka. ,,A co teď chcete dělat? Co chcete dělat? Tak!“ ,,Soudruhu kapitáne -- půjdu dolů k rotám -- a -- protože vím, že na poddůstojníky se nemůžu spolehnout -provedu -- rozjedu -- s poručíkem Hospodinem -- osobní agitaci --“

,,To brzo! To brzo rozjedete osobní agitaci, soudruhu nadporučíku," pravil kapitán trpce, a Růžičkovi bylo houby platné, že se aspoň část viny pokusil svalit na rotného. ,,Před měsícem, před dvěma měsícema, před půl rokem jste ji měl rozjet. A nespoléhat na poddůstojníky, tak. Nespoléhat. Poddůstojníci, když nemaj podklad v plný podpoře důstojníků a nakonec hlavně politický skupiny, nezmůžou sami nic! Tak! Nic! A mimoto, poddůstojníci maj veliký povinnosti u výcviku ve zvládnutí bojový techniky, kdežto vy, soudruhu nadporučíku, máte jenom jednu povinnost -- starat se o politickej růst mužstva, tak, o politickej růst, soudruhu nadporučíku!“ ,,Soudruhu kapitáne -- když my máme naši práci ztěžovanou shora. Od rána do večera děláme výkazy, hlášení -dolů k rotám se ani nedostanem.“

,,A to je vaše chyba. Na lejstra se máte vysrat, soudruhu nadporučíku. Vaší první povinností je voják a jeho politickej růst, tak, jeho politickej růst," prohlásil kapitán. Užíval občas sprostých slov, neboť byl důstojníkem z lidu. Částečně chtěl, aby to na něm bylo vidět, a částečně to byla síla zvyku. ,,A s těma zkouškama to uděláme jinak," pravil. ,,Teď není čas na osobní agitaci. Rozjedeme to po velitelský stránce, tak." Otočil se a dynamicky vypochodoval z politického oddělení. Tři důstojníci a rotný se zařadili za něho. Písaři a důstojníci v kancelářích hbitě vstávali. Služba u vchodu předpisově zasalutovala. Kráčeli pevně kolem budovy za kapitánovou zadnicí v těsných rajtkách, a vpochodovali do chodby. Ještě než se tam dostal, jako poslední rotný, zaznělo odtamtud nelidské zařvání služby ,,Pazor!", potom prudké cvakání podpadků pochodujících parádešritem, a nakonec hlasitě hulákané hlášení, pronášené se zupáckou rutinou starého mazáka:

,,Soudruhu kapitáne, po dobu mé služby u Sedmého tankového praporu se nic zvláštního nestalo. Setnina se nachází v přípravě na polední odpočinek. Dozorčí setniny četař Fürbach!“

A pak zajíkavý hlas pomocníka dozorčího setniny, vojína prvního ročníku:

,,Pomocník dozorčí setniny, vojín Kadavý!“

,,Velte pohov!" pravil kapitán a vboural se do ložnice první roty. ,,Vztyk!" zařval tam sám osobně, na postelích se zahemžilo a za okamžik stály v uličce dvě řady vojáků v košilích a v trenýrkách, ale většinou v kalhotách, a dokonce obuti.

,,Kdo je v trenýrkách, vystoupí!" zavelel kapitán. Asi deset mužů udělalo krok vpřed. Matka jim dal rozkaz:
,,Zalehnout k polednímu odpočinku!“
Uposlechli bez váhání. Potom kapitán velel dál:

„Ostatní pozor! Za tři minuty vyvolá služba nástup kandidátů ef ó před budovu. Všichni, kdo tak špatně znají řády, že provádějí polední odpočinek oblečený, nastoupí na zkoušky ef ó! Já vám proženu šunky! Na povel rotného Smiřického odejdete na pé ó. Četař Mácha jako politický pracovník ručí za to, že všichni lajdáci, který neznaj řády, budou nastoupený k provedení zkoušek!“

Matka se otočil a vypochodoval i se svým průvodem z ložnice. Rotný zůstal uvnitř. Vojáci v bagančatech, předurčení svým velitelem k získání chlouby každého mladého muže, se jali sprostě nadávat.

* * *

Za čtvrt hodiny nato tísnil se už útvar v síle asi třiceti mužů co nejdále od stolu zkušební komise v místnosti politického oddělení. Seděli v chumlu, tělo na tělo, zády přimáčknuti ke dvěma skříním, které přepažovaly místnost a mezi nimiž vedla jen úzká štěrbina do temného pozadí sálu, kde prach pokrýval stohy dávných hlášení a také několika vyjedených a zapáchajících plechovek od konzerv. Před nimi se táhly řady neobsazených židlí, vyplňující prázdnou místnost a zakončené osamoceným vojínem Poslušným, jenž dřepěl těsně před komisí a pokoušel se ještě doplnit vědomosti z taháku umístěného v bagančeti. Komise v čele s poručíkem Prouzou seděla za dlouhým stolem pod portréty státníků a Růžička s Hospodinem se ve funkci pozorovatelů skromně umístili za psací stoly u okna.

Poručík Prouza hleděl mlčky na ten zvláštní projev ostychu a jeho daimonion mu našeptávalo: Je třeba přemoci nedůvěru, kterou k vám soudruzi někdy cítí. Mnohdy se vojáci i stydí přiznat se k zájmu o literaturu, protože se obávají posměchu ostatních. Je třeba vhodným jednáním získat si jejich důvěru. Vstal, rozhodnut, že si je získá. „Tak jen dopředu, soudruzi,“ řekl vesele. „Místa je tu dost, já vás nesním.“

Horda u skříní se však nepohnula. Mezi důstojníkem a mužstvem zel nadále ten prázdný prostor jako propast. Před poručíkem dřepěl osamělý, absurdní vojín Poslušný, vzorný vojín se svazáckým odznakem na kapse uniformy. Nedůvěřují si. Potřebují sebedůvěru. Poručík Prouza znovu zaplál.

„Soudruzi, posuňte se blíž! Netlačte se tam do kouta!“ Chtěl jim říci něco povzbudivého, něco teplého, lidského. Řekl:

„Jak říká veliký Stalin, soudruzi: My tak nějak novými formami své práce přebudujeme dosavadní systém výuky na základě soudružské spolupráce mezi učitelem a žákem. My tu nikdo z nás nejsme vedeni úsilím někoho tady, jak se někdy říká, koupat. My tu jenom tak budeme přátelsky diskutovat a debatovat knihy, které by měl každý svazák znát k svému dalšímu růstu.“

Ale ani taková lidskost nepohnula kamennou masou mlčení. Rotný po jeho boku mu přispěl na pomoc. Bohužel, zazdálo se poručíkovi, dosti nevhodně.

„Tak kuci, pojďte blíž. To nemá cenu se tam mačkat,“ řekl. „To vám stejně nebude nic platný. Tak neblbněte!“ Aby setřel špatný dojem nesprávné agitace, poručík rychle pravil:

„Soudruzi! My tady nahoře si třeba sedneme dolů k vám, abyste se necítili jako u zkoušky. Sedneme si dolů k vám a mezi vás a budeme tak nějak besedovat, a nakonec to je smysl Fučíkova odznaku.“

Nic. Poručíka se téměř zmocnila malomyslnost, když vtom se rozlétly dveře a jimi dychtivě vešel rotný z povolání Šemančák s židlí. Rozhlédl se po místnosti, aby zjistil nejvyšší přítomnou šarži, postavil židli před sebe a zazpíval:
„Súdruh nadporučík, dovolte mi zaradiť sa!“
„Prosím,“ řekl zezadu Růžička.

Poručík Prouza se zeptal vlídně: „Jdete skládat ef ó, soudruhu rotný?“

„Idem,“ pravil Peňáz,a důvěřivé nadšení, jež zasálalo z jeho hlasu, znovu povzbudilo poručíka. Rotný postavil zbytečnou židli do kouta, usedl vedle vojína Poslušného a s očekáváním se zadíval na komisi.

„Tak vidíte, soudruzi,“ řekl Prouza. „Soudruh rotný si taky klidně sedl dopředu. Tak se posuňte blíž, ať můžeme provést zkoušky.“

Od okna a od stolu komise se ozvaly rovněž výzvy k přesunu. Rotný z povolání Peňáz se otočila pokynul davu: „Poďte, súdruhovia!“ zvolal povzbudivě. „Nestrachujte sa! Tu je miesta dosť! Len poďte! Poďte!“

Podmračený hlouček se konečně pohnul. První se od skříní odlepil politruk Mácha; snad ho k tomu přimělo vědomí povinnosti, dávno zasunuté zhoubným vlivem kolektivu. Po něm Mengele, Kobliha, Bamza a několik dalších. Docela před stolem komise zůstal sice i nadále osamocený vojín Poslušný a malý diesl, ale propast, která se tak nepříjemně dotýkala ideálů poručíka Prouzy, se přece jen zaplnila. Vojáci, jak teď seděli roztroušeni po místnosti, každý osamělý, nevypadali už, zdálo se poručíkovi, přes svoje nevyčištěné boty, olejem pokapané uniformy, přes povolené opasky a polozarostlé tváře tak nepřístupně, jako když stáli namačkáni v koutě. Ano. Jsou to mladí lidé, a soudruzi ze štábu se jim zřejmě nedovedli dost přiblížit, dost je podchytit, usoudil. A příjemně ho prostoupil mesiášský pocit, že dnešní zkoušky se stanou předělem v životě Sedmého tankového praporu. Vypjal prsa, rozhlédl se nadšenýma očima po shromáždění, a zahájil ten historický zvrat slovy: „Soudruzi! Sešli jsme se, abychom provedli tak nějak prověrku, jak jsme splnili svůj závazek, který jsme si dali, který nás všechny vždycky a stále znovu a znovu tak nějak za dosažení hrdého titulu nositele odznaku Julia Fučíka, nabádal, a jak to nakonec řekl soudruh Lenin: Učit se, učit se!“ odmlčel se, pak si ještě na něco vzpomněl a dodal: „Učit se!“ a měl pocit, že jim to řekl dobře, ale že tomu ještě cosi chybí. Proto pokračoval: „Musíme se učit, a hodně učit, musíme, jak řekl, ve všem dohnat a předehnat kapitalistické mocipány, a proto, soudruzi, abychom po vzoru slavných panfirovců, po vzoru Olega Koševého a Pavlíka Morozova, po vzoru Matrosova, mladogvardějců a Zoji Komsomoloděmjanskaje, abychom dovedli porazit a rozdrtit nepřítele naší vlasti a lidově demokratického zřízení, abychom tak nějak dovedli - uměli - znali, co nás učí náš lid a jeho veliký vůdce a učitel, generalissimus Josef Vissarionovič Stalin - a soudruh Malenkov - a abychom nakonec dobře splnili úkoly naší bojové a politické přípravy na sklonku výcvikového roku tisíc devět set padesát tři. Tak, soudruzi!“ řekl. „Tak abychom začli, vezmeme si nejprve, abychom si tak nějak lépe rozproudili diskusi, třeba něco z výběrových knih. Souhlasíte, soudruzi?“ Otočil se na komisi s nejasným dojmem, že úvodní projev mu nevyzněl tak, jak měl. Komise přikývla.

„Tak třeba, soudruzi,“ nadýchl se, „začněme třeba knihou, kterou jste jistě všichni četli a nakonec jste ji třeba i viděli v biografu. Daleko od Moskvy . Kdo z vás ji nečetl, soudruzi?“

Zahájil promyšleně trikem, patřícím k pedagogické výzbroji, jíž ho opatřil nezapomenutelný major Kondráč. Víme ze zkušenosti, říkával ten znamenitý učitel, že vojáci, když se jich ptáme, kdo z nich, to či ono zná, četl, viděl nebo slyšel, mnohdy mlčí, a když se jich zeptáme, kdo to nezná, nečetl, neviděla tak dále, mlčí také. Jenže v tomto druhém případě máme tak nějak odrazový můstek k dalším otázkám. Můžeme je pak přímo vybídnout: Tak nám to tedy řekněte vy, soudruhu, a konkrétně ukázat na soudruha...

„Tak nám o tom povězte -“ rozhlédl se poručík Prouza po chvilce, kterou dal vojákům na rozmyšlenou, a kterou oni vyplnili temným mlčením, „jen tak svými slovy, jak se na to pamatujete, třeba -“ prohledával očima tváře před sebou. Některé zůstaly tupé a zamračené, jiné se svraštěly do názorného výrazu vzpomínání nebo, aby dosáhly téhož efektu, pozdvihly oči ke stropu. Tři nebo čtyři kandidáti byli náhle postiženi nutností důkladně, hlasitě, soustředěně a velmi protahovaně se vysmrkat. Poručíkův pohled padl na spokojeného diesla v první řadě. Což zkusit to s ním? Usmíval se na něho důvěřivýma očima, nesmírně nadšen vyhlídkou na snadné získání odznaku. Jenže poručík si jeho optimistický vzhled vyložil jinak. Je to poddůstojník z povolání, dodá ostatním odvahy. Jistě se řádně připravil.

„Nu, tak nám řekněte, co si o tom pamatujete, třeba vy, soudruhu rotný,“ pravil a vlídně se usmál na Peňáze. Rotný reagoval poněkud jinak, než si mladý důstojník představoval. Očividně se vyděsil, zbledl a započal rychle drmolit podivným, téměř neartikulovaným jazykem:

„Ďaleko do Moskvy - to je vraj taká - taký - ako sa hovorí - taká - je to iba - také kniha - čo sa v nej - čo teda oni - v tej knihe - ako on - ten spisovatel - nám v tej knihe - nám vraj - iba napísal- ako oni - ono - ako to bolo všetko vraj - čo sa tam dialo - vtedy - že vraj to bolo - ďaleko od Moskvy - že velmi ďaleko od Moskvy - a on nám tam napísal - ako tí - vtedy - tam - iba - oni boli - vraj že tam oni oné - pracovali, pravda? - ako oni dobre naozaj nie velmi dobre - ďaleko od Moskvy - tí ludia - dlho tam pracovali - vraj nie všetci dobre pracovali - len tí - oni - nie vela - no potom oni - že vraj počuli, že je treba - lebo že teraz už všetci pre seba - pracujú - vtedy oni tam v tých - v tých krajinách - krajinách - ďaleko od hlavného mesta Sovietského sväzu -“ Poručík se usilovně, avšak neúspěšně snažil rozpomenout o čem Daleko od Moskvy vlastně je. Vynořila se mu vzpomínka na umolousaného vesnického kluka, jehož kdysi - za své kratičké kariéry učitele obecné školy - zkoušel z přírodopisu. Vyzval žáka, aby třídě pověděl, co ví o slonu indickém. Uvozdřenec počal váhavě: „Slon indický... je... živočich, který... žije v Indii...“ Na tom místě se na dlouhou dobu odmlčel a pak spustil plynulý výklad: „Indie je země, kde kapitalisté dosud vykořisťují dělníky. Vykořisťování znamená -“ nato oddrmolil perfektně namemorovanou marxistickou definici vykořisťování. To bylo vše, co se poručík toho dne dozvěděl o slonu indickém.

Zatřásl hlavou, vrátil se do přítomnosti, kde drmolil rotný Peňáz: „...dorobia, to že teda patrí ludu - a tu oni napokon - nilen čoby - oni vraj - aj zlepšovacie návrhy - aj tie - tieto - že vraj socialistické záväzky si dali - lebo tam v tých krajinách - nie len - neboli ludia takí uvedomelí - lebo že vraj farári im povedali - že všetci prídu do pekla - ak budú pracovať - a vedy aj kulaci - aj diverzanti - veru - do tých - tých - do tých krajín - tam daleko od Moskvy, hlavného mesta Sväzu sovietskych socialistických republík -“

Poručík si najednou uvědomil, že Peňáz přednesl esenci univerzálního děje, jak se - s malými variacemi opakoval román od románu, a v tom smyslu bylo tedy dieslákovu odpověď možno klasifikovat jako správnou. Jenže Prouza, místo aby mlčky přijal Peňázovu interpretaci díla vyznamenaného cenami, vrhl se střemhlav do zkázy. Věděl, že vojáci neoplývají nadáním jako on, ale takovýto nedostatek vyjadřovacích schopností - a navíc měl dojem, že rotný knihu ani příliš nezná. Přece o farářích - to tam snad ani nebylo. Nebo - poručíka zamrazilo, neboť si uvědomil, že i on obsah knihy poněkud pozapomněl. Poručík Prouza se vzdal.

„Může někdo upřesnit soudruha rotného?“ přerušil diesla a rozhlédl se po roztroušeném shromáždění mladých mužů.
K upřesnění se neměli.

„Nikdo?“ zeptal se poručík zklamaně a spočinul pohledem na četaři Máchovi, který si prve čistil nos. Když se Peňáz dal do řeči, Mácha přestal, ale jakmile se diesel rozžvanil a stávalo se zřejmým, že mu dojde dech, vytáhl kapesník znova a používal jej tak dlouho, až už nebylo dobře možné operaci prodlužovat. A sotva jej strčil do kapsy, stal se obětí předsedy komise. „Třeba vy, soudruhu četaři. Nechtěl byste upřesnit soudruha rotného?“

„Ano,“ řekl Mácha smutně. „Román se odehrává - v -“ úporně přemýšlel, pak se rozhodl. „V poušti Kyzylkum.“ „To,“ usmál se poručík Prouza nervózně, „to jste si asi, soudruhu četaři, spletl se stavbami komunismu. Ale Daleko od Moskvy - se přece odehrává na Sibiři.“

„No bodeť,“ zvolal četař Mácha. „Já to věděl. Mně se to jenom nějak - a hrdina románu tam organizuje -“ „Správně! Ano?“ ozval se poručík v očekávání.

„Batmanov tam organizuje práci. Podle nových metod,“ pokračoval zkoušený už s jistotou. „Dělníci tam pracujou podle starých metod, ale Batmanov je nakonec přesvědčí, že je výhodnější pracovat podle nových metod. Mezi dělnícima jsou někteří neuvědomělí, kteří se brání těm novým metodám, poač si myslej, že se při nich víc nadřou, ale von jim ukáže, že když si správně zorganizujou práci, tak se nenadřou. A to jim pak umožní, že splněj jejich úkol - a překročej plán - a -“

„Dobře!“ pravil Prouza. Soudruhům, jak říkával major Kondráč, je třeba jen pomoci, a půjde to. „Takže zkrátí stavbu - jak ji zkrátí - pamatujete se?“

Doufal, že ten sčetlý četař se pamatuje, protože si uvědomil, že sám se nepamatuje. Ano, to je ale hrozné, o jakou stavbu tam šlo. A četař ho svým řešením vzniklého problému nezklamal:

„Zkrátí ji tak, že to měli dokončit podle starejch metod, jak to měli naplánovaný, jenže těma novejma metodama a rozvíjením údernickýho hnutí to zrkátěj tak, že můžou začít mnohem dřív provoz, kterej měli začít podle těch starejch metod, co podle nich udělali ten plán, až mnohem pozdějc -“

„Správně! A jestlipak nám můžete říct, jaký význam to mělo tehdy pro Sovětský svaz, když oni nakonec zkrátili stavbu proti plánu o tak dlouho. Třeba vy, soudruhu desátníku!“
Vstal vojín Mengele. Po chvilce prohlásil:
„No - velkej.“
„Jistě. Ale to se tím umožnilo?“
„Umožnilo se tím,“ Mengele váhal, „že mohli zvýšit produktivitu -“

„Ano, to je ono! Že mohli nakonec zvýšit produktivitu práce a zpevnit normy při plnění plánu. No tak vidíte, soudruzi, není to nic těžkého. Jen se nebojte literatury! A teď kdo by nám mohl tak nějak říct, jaké jste si z toho románu vzali zkušenosti pro zlepšení vaší další práce, soudruzi?“ Už se ani nezdržoval zjišťováním, kdo se hlásí - nehlásil se nikdo - a vyzval, povzbuzen dosavadními úspěchy, rotného Soudka. „Třeba vy, soudruhu rotný!“

Hanák pohodil hlavou. „No tož,“ řekl, „vzali zme si z teho, že máme pracovat podle nových metód - že si máme práci líp rozdělit - a mít pořádek na pracovišti - a jaksi - využívat těch zkušenosti soudruhů ze Sovětského svazu -“

„Správně jste to řekl, soudruhu rotný!“ Poručík zajásal. „To jste řekl velmi správně! Využívat, soudruzi, zkušeností Sovětského svazu, zkušeností Rudé armády. Ve vaší práci, v garážích, na cvičišti, všude, soudruzi. Učit se, učit se ze sovětské literatury, z takových knih, jako je Daleko od Moskvy, vidíte, co všechno v takové knize je, a jak řekl Gorký: Za vším hledej knihu! - Tak vidíte. A vy jste měl, soudruhu rotný, strach, že nebudete umět odpovídat na otázky z literatury.“ „No tož -“ ozval se Soudek.

„Jen chtít, soudruzi! Odvahu! Jen to vzít po vojensku. Vždyť vy vědomosti máte, tak se nebát je nakonec uplatnit!“ rozhovořil se poručík a nepoznal, že mužstvo očekává další otázku s hrůzou. „A tak si třeba vezmem zas něco z povinné části. Tu znáte líp, o tét spíš budete diskutovat. Kdo nám něco poví, jen tak svými slovy, o té knížce, která nám svazákům musí být obzvláště tak nějak blízká, protože nám líčí opravdové hrdinství a nakonec jak máem bojovat proti našemu třídnímu nepříteli, který nám, soudruzi, náš boj neustále zostřuje. Jistě už víte, kterou knížku myslím.“

Poručík provedl další, bohužel opět bezvýslednou přehlídku tváří. Před nimi se opět zelenaly erární kapesníky, pohledy znovu vylétly ke stropu, čela se myslitelsky zakabonila.

„No, soudruzi. Tak já vám pomůžu. Napsal to jeden z našich největších - největších Čechů - a hrdinů - no?“
Četař Mácha, který tentokrát nepoužil kapesníku, nýbrž se uchýlil za myslitelský výraz, zdvihl najednou rozhodně ruku. Konečně! Soudruzi se osmělí, diskuse se rozpřede, zatetelila se poručíkovi duše radostí, a on pravil vlídně:
„Ano, soudruhu četaři?“
„Kl ement Gottwald mládeži!“ vyrazil rychle četař.

„A - ano. To je správná připomínka,“ řekl poručík. „To je také velmi podnětná kniha pro zlepšování naší svazácké práce. Ale - já jsem nakonec myslel tak nějak jinou knihu - no, jestlipak na to přijdete, soudruhu četaři. Klement Gottwald mládeži je také taková podobná kniha, ale tahle je jaksi, zvláště pro svazáky a pro kandidáty ef ó - napsal ji sám ten soudruh, po kterém se tak nějak nakonec přímo náš odznak -“

„Reportáž písaná na oprátke!“ vykřikl neočekávaně diesl Peňáz, a hned se ulekl. V poručíkovi se však už probudilo nadšení, a proto neprozřetelně roťáka vyzval:

„Ano, tu knihu jsem myslel, soudruhu. Nu, copak byste nám o ní řekl?“ Usmál se na Peňáze a rychle dodal: „Jen tak nějak stručně, svými slovy!“

Ale už bylo pozdě. Znovu ho omráčil příval ne zcela artikulovaných zvuků:

„To je tiež - kniha - Reportáž písaná na oprátke - od Júliusa Fučíka - ktorý bol - keď on - vraj - že bol zavretý vtedy keď on -“

„Jen pomalu, soudruhu rotný,“ pokusil se Prouza zachránit, co se dalo. „Předem si tak nějak rozmyslete, co chcete říct. A nejdřív nám třeba řekněte, kdo to byl Julius Fučík.“

„Július Fučík,“ pištěl pronikavě Peňáz, „bol - bol - bol - on bol - bol to - akýsi - komunistický spisovatel -“ „Správně,“ řekl Prouza. „Ale Julek byl přece ještě víc než nakonec jenom spisovatel.“ „Hej - on bol - bol - aj - bol to - národný hrdina!“

„Správně!“ Prouza si po té definici oddychl. „A tak nám tedy, soudruhu rotný, řekněte, jen tak pomalu a svými slovy, co jste si tak nějak zapamatoval z Julkovy Reportáže?“

„Reportáž písaná na oprátke nám vraví - nám hovorí - o pomeroch, aké boli, keď Nemci - boli u nás. Lebo ju napísal ten náš národný hridna - ten Július Fučík - ktorý vraj - že bol pre tú knihu - že bol -“ Peňáz nejistě pohlédl na předsedu komise.
„Nu?“

„Bol pre tú knihu - Reportáž písaná na oprátke - iba - od Nemcov - perzekvovaný -“ „Ale -“ „Bol zavretý - v nemeckom koncentračnom tábore - v Buchenwalde -“

Přerušení přišlo dřív, než mohl poručík diesla opravit, a to ze strany, odkud je nikdo nečekal.

„To neni pravda,“ ozval se uraženě vojín Bamza. „Von seděl na Pangráci. Jako muj brácha.“

„Správně. Julek byl vězněn na Pankráci v Praze,“ chytil se poručík nového zdroje informací, navíc zřejmě z rodiny zúčastněné na domácím odboji. „A proč byl vězněn, soudruhu vojíne, můžete nám to říct?“ „Ponivač byl ilegálně činnej proti Němcum.“

„A - jen tak pro zajímavost - váš bratr byl také ilegálně činný proti německým okupantům?“

Vojín se zarazil. „No - to ne - von byl tehdy eště nezletilej. Von sedí teď. Von -“

„No, a kdybyste mohl, soudruhu vojíne,“ řekl rychle poručík Prouza, „tak nějak svými slovy nám říct - co jste si nakonec zapamatoval z té knížky?“

Bamza, zamračený, jako by Fučíkovu činnost rozhodně odsuzoval, pustil se do výkladu:

„V tý knize nám líčej, jak byl Fučík ilegálně činnej a Němci ho zavřeli a pak po ňom chtěli, aby jim řek ty, co byli ilegálně činný s nim. Tak ho vyvezli na Hradčany a ukázali mu Prahu a celý vokolí a pak mu řekli, že to všechno mu daj, že ho jako udělaj nějakym vládcem nebo co, až vyhrajou, dyž jim to řekne. Jenže von to neřek, ale řek jim, že - že -“ Bamza se ještě víc zamračil, „kurva, sou to takový známý slova, měli sme to na školení, řek jim -“

Prouzu sice bodl výraz, který rozhodně nepatřil do slovníku kandidátů FO, ba který vůbec nepatřil do úst lidově demokratického nového vojáka (Kárejte soudruhy za používání sprostých slov, ukazujte jim, že to jsou přežitky minulosti, že chceme vychovat vojáka nového, vojáka socialistického, bez zlozvyků kapitalistické armády, k nimž patří i klení a užívání sprostých slov, pravilo daimonion), ale pak spolkl, co chtěl poznamenat, a pravil: „Myslíte asi ty slova, soudruhu vojíne, která se nám, svazákům, stala heslem, že ano? Co jimi Julek nakonec uzavírá tu reportáž?“

„Jo ty,“ řekl Bamza a oči mu zasvítily černým světlem nejsmolnější noci. Jako blesk jimi prolétl paprsek osvícení.

„Už vím!“ zvolal: „Řek jim: Přislibujte si mně, vyhrožujte si mně, přece zrádcem nebudu!“

Prouza nebyl schopen slova, ale v tu chvíli se začalo splňovat jeho přání, aby se soudruzi zapojili do diskuse. Ruku zdvihl rotný Soudek, jenž před chvílí tak výstižně rozebral román Daleko od Moskvy , a sykl jako ve škole: „Sim!“ Prouza jen kývl hlavou. „To tak néni!“ pravil rotný. „To neřek Fučík, to povídal Jan Hus, že.“

„Ano,“ zachroptěl Prouza. „To jste se, soudruhu vojíne, tak nějak zmýlil. Julek řekl něco podobného, ale jinak. On tak nějak, nakonec, těmi slovy vyzývá všechny lidi - takovou plamennou výzvu. No, jestlipak si vzpomenete. To přece musí každý svazák vědět. No - lidé, soudruhu rotný, - lidé -“ „Lidé, pozor!“

„Lidé, bděte,“ vzdychl znechuceně poručík Prouza. „Ale soudruzi, tohle byste přece znát měli.“

„Tož my to zname,“ řekl Soudek. „Enem sem si nemohl jaksi zpomenót.“

„To má být, soudruzi, takovým nějakým heslem každého svazáka,“ pronesl poručík zlomeným hlasem, a pak vykonal ještě jeden nadlidský pokus: „Přece snad čtete aspoň náš vojenský tisk. Tak snad by nám mohl některý soudruh povědět, čím je soudruh Fučík pro nás pro vojáky tak nějak důležitý. V čem si můžeme z jeho práce tak nějak přímo brát příklad pro naši další práci v bojové a politické přípravě?“ Nastalo mlčení. Po chvíli Prouza prav

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .