NOVEMBER

– LONDÝN –

Hmla. Bola všade. Váľala sa po uliciach ako bezdomovec. Chytala sa stromov a ponevierala sa po nábrežiach. V Hyde Parku, kam som to mala z hotela kúsok, obaľovala trávniky šedivou polevou a sochám vymazávala hlavy. Vnucovala sa ako choroba a lepila sa ako mokrý íl. Stromy na Queen’s Gate, ktoré som videla z okna, mi pripomínali chuchvalce sivého mopu. Z Temže sa ozývalo húkanie bludných lodí a obe veže Tower Bridge zmizli v čomsi, čo sa podobalo na špinavú vodu, ktorú na nebo niekto vychrstol z vedra.

Kedysi som si v Dickensovom Ponurom dome prečítala sugestívny opis londýnskej hmly. Táto spomienka vo mne vždy vyvolávala nostalgickú predstavu zahmleného Londýna. Dnes som však cítila viac než len nostalgický smútok. Bolo to, ako keby sa Londýn ocitol úplne sám v mori rozliateho tušu. Za jeho hranicami sa tiahlo nekonečno. Pripadala som si stratená. Hmla zvierala mesto a mesto zvieralo mňa.

Našťastie tu bola moja hotelová izba. Útočisko. Skrýša.

Erik ma doviezol až sem. Prehnali sme sa cez Nemecko a Francúzsko, ako keby nám bola v pätách tajná polícia celej Európy. Na trajekte si nás ani na francúzskej, ani na anglickej strane nevšimol vôbec nik. Erikova audina bola len jedným z desiatok osobných áut mieriacich oboma smermi. More malo oceľovosivú farbu, bolo nevľúdne počasie a mala som pocit, že vo vzduchu dokonca poletujú snehové vločky.

„Vysaď ma tu, v Doveri,“ povedala som mu, len čo sme bez povšimnutia prešli pasovou kontrolou. „Do Londýna sa nejako dostanem. Určite tu jazdia autobusy.“

„Zaveziem ťa až tam,“ odpovedal rozhodne. „Po diaľnici to nie je oveľa viac než stovka. A navyše, ako by si zháňala hotel? Rezervoval som izbu na svoje meno. Ty nemáš pas.“

Keď vybavil formality v recepcii a odniesol mi nahor kufor, išla som ho odprevadiť až k autu. Nechcel sa zdržať, ponáhľal sa späť. Mrholilo a jeho plavé vlasy dážď prefarbil na zlatisté. Pritiahol si ma k sebe. Chvíľu mi hľadel do očí a potom ma pobozkal. Na ústa. Cudne. Priateľsky. Pery mal ľadové ako blížiaca sa zima. Bez kabáta sa v saku a košeli celý triasol.

„Nezabudni na nás,“ povedal mi. „A vráť sa.“

Jekyll a Hyde.

Láskavý človek. A zároveň muž s trstenicou v ruke.

Priťahovali ma obaja.

Tak teda moja izba.

Hotel The Gore v Kensingtone. Krásna drevená posteľ s ozdobami a vysokým dreveným čelom. Fialová prikrývka a fialové závesy. Veľké zrkadlo s pozláteným rámom. Trojdielne okno vedúce do hmly. Kroky sa strácajú v hrubých kobercoch. Jediný zvuk, ktorý v noci počujem, je staré kúrenie, v ktorom to cvaká a klope. Ale nikoho to neprebudí. Kráľovná Viktória spokojne spí v bieloskvúcich prikrývkach. Na kožou potiahnutej stoličke dole v bare posedáva Charles Dickens a potichu sa rozpráva s vojvodom Orleánskym, ktorý tu kedysi býval. Sme v kráľovstve ticha. Vo svetle lámp tancuje starobylý prach. God save the Queen.

Pripadám si posunutá ako v stroji času.

Som sama v múzeu svojich myšlienok.

O dva dni musím von. Nadýchnuť sa vzduchu.

Mrholí a je dotieravá zima. Chúlim sa do plášťa, ktorý som si kúpila v neďalekom obchodnom dome Harrods na Brompton Road. Aspoň som si mohla vyskúšať platobnú kartu, ktorú mi dal Alexis. Je stále platná. Kiež by som mala všetkého toľko ako peňazí.

Chodníky sú skoro prázdne, počasie Londýnčanov vyhnalo z ulíc. Vidím len čierne dáždniky. Z tvárí sú mokré šmuhy. Nohy stepujú v kalužiach. Okolo krúžia čierne taxíky s rozsvietenými nápismi „for hire“. Nikomu sa nikam nechce. Za prednými sklami automobilov hľadia na svet ľahostajné tváre. Londýn je mokrý a ospalý. A ja som malátna a nerozhodná.

V bare v rohovom fialovom dome na námestíčku Neal’s Yard si dám horúci čaj. Farebné domy s modrými a oranžovými okenicami okolo vyzerajú v tomto počasí akosi nepatrične. Ako keby tu leto zabudlo kvety. Pripomínajú mi zmoknuté slamienky. Uličky, kde sa to v lete hemží turistami, sú opustené.

Neprítomne miešam lyžičkou.

„Are you sad, Lady? Ste smutná, slečna?“ pýta sa ma mladý čašník v čiernych nohaviciach, bielej košeli a čiernej veste a adresuje mi veselý mladý úsmev.

Nie, nie som smutná, som vykoľajená, zmätená, vyhnaná, opustená, vyhostená.

A chceš vedieť ešte niečo, my boy? Úprimne? Ešte stále som vzrušená.

V slabinách ma bolí a rany na prsiach sa ešte nezahojili.

Pickwick v šálke má zlatistú farbu Erikových vlasov.

Na Leicester Square som si vzala taxík a požiadala, aby ma odviezol do nejakej internetovej kaviarne. Mohla som si síce mailovú schránku otvoriť v hoteli na notebooku, ale nechcela som narušovať tamojšiu atmosféru. Preferovala som anonymné prostredie.

Šofér mal vypálené oči človeka, ktorý toho v živote už veľa zažil. Občas sa na mňa pozrel do spätného zrkadla. Odhadovala som ho tak na päťdesiatpäť a podľa farby pleti musel byť Ind alebo Pakistanec. Keď sme z Kensington Road zabočili do Queen’s Gate, spomalil, odkašľal si, znovu sa na mňa pozrel a nie veľmi dobrou angličtinou povedal:

„Prepáčte, lady, mohol by som vám niečo povedať?“

Prikývla som.

„Nenoste v sebe toľko trápenia. Ste mladá, mali by ste sa životom baviť, nie trápiť.“

Usmiala som sa.

„Ja sa bavím,“ odpovedala som.

„Naozaj?“ spýtal sa vážnym tónom, keď zastavoval pri chodníku.

Môj úsmev nevyzeral príliš presvedčivo.

Zaplatila som, vystúpila a než som stačila zavrieť dvierka, zavolal na mňa:

„Boh vás sprevádzaj, Miss. Inšalláh.“

Arabčina tresla londýnskou ulicou ako výstrel teroristu.

Kto hrá na tvojich husliach, Niccolo Paganini? Boh, alebo diabol?

Chodník sa premenil na palubu Alison a poskočil podo mnou.

V internetovej kaviarni na rohu Cromwell Road som tupo zízala na monitor počítača. Namiesto vyhľadávača Google predo mnou tancovala Allávího tvár ako orientálna maska smiechu a plaču. Tiež muž dvoch tvárí. Tiež Jekyll a Hyde. Nežný milenec z hotela v Cannes sa premenil na monštrum a plazil sa za mnou londýnskou hmlou. Cítila som na chrbte jeho ľadový dych.

Aký to všetko malo zmysel?

Tak dosť! Prestaň sa tým zožierať, Ro! Minulosť nezmeníš. Konaj. Východisko predsa musí byť. Vždy si si vedela poradiť. Nič horšie než Bernabeuova vila v Ríme a zámok v Barcelone existovať nemôže. Tak napni nohy a odraz sa od dna, dievča. Teraz musíš riešiť niečo úplne iné. Zožeň Alexisa, dostaň z neho svoj pas a potom sa uvidí. Hlavne sa prestaň ľutovať!

Zatriasla som hlavou a natiahla ruku ku klávesnici.

claude.montgard@orange.fr pre ro@gmail.com

Ro, preboha ťa prosím, prestaň mi posielať tie šialenosti. Ak ma chceš trestať, tak už sa ti to bohato podarilo. Mám si pred teba kľaknúť a odprosiť ťa? Povedz jediné slovo, sadnem do auta a do toho Garchingu si po teba prídem. Žiadna kaša sa neje taká horúca, ako sa uvarí. Urobím všetko, čo povieš. Za pár hodín budem pri tebe. Claude

ro@gmail.com pre claude.montgard@orange.fr

Claude, nikam nechoď. V Garchingu už dávno nie som. Daj mi čas a ja to všetko vyriešim. Som veľké dievča, vieš? Ver mi. Len čo to bude možné, vrátim sa do Paríža. Vydrž. Ro

doc@lematin.fr pre ro@gmail.com

Ari, dúfam, že sa nič nestalo. Neozývaš sa. Máme o teba strach. Ale možno ťa už nehľadajú. V posledných týždňoch u nás nikto nebol.

ro@gmail.co pre doc@lematin.fr

Ocko, som v poriadku. Potrebujem ešte pár dní. Pobozkaj za mňa mamičku. A neboj sa o mňa.

A potom ešte posledný mail:

artem.lourandou@gmail.com pre ro@gmail.com

Ozvite sa.

Áno, bolo načase sa ozvať.

Zdvihla som hlavu od počítača. Za veľkými oknami kaviarne som videla ponáhľať sa Londýnčanov. Vynárali sa z hmly a vzápätí zmizli ako tajomné prízraky. Hoci do večera bolo ešte ďaleko, kalné svetlo si cestu hmlou razilo len ťažko. Ako keby sa mesto nachádzalo na dne nejakej obrovskej banky z nepriehľadného skla.

A potom sa zrazu z hmly vynorila tvár. Mužská tvár.

Na okamih sa ku mne otočila.

Vedela som, že som ju už niekde videla, ale vôbec som si nepamätala kde.

Pár sekúnd a potom sa muž opäť stratil v hmle.

A ja som tam sedela a triasla sa od hrôzy.

Prišiel si po mňa Jack Rozparovač?

Vyzváňací tón.

V jednom anonymnom obchodíku kúsok od hotela som si kúpila mobil s novou simkou a zavrela sa v izbe. Pritiahla som si kreslo pod okno, za ktorým sa už dávno zotmelo, zložila bosé nohy pod seba a vyťukala číslo, ktoré som si pamätala naspamäť.

Ta-ta-ta-ta...

Asi šesťkrát alebo sedemkrát.

Potom sa v slúchadle ozval ostrý mužský hlas.

„Yes? Shipping Line Corporation.“

„Can I speak to Leonidas? Mohla by som hovoriť s Leonidasom?“

Na druhom konci sa rozhostilo ticho. Počula som len prerývaný dych. Potom:

„We will give you call. Zavoláme vám.“

Nič viac.

V telefóne cvaklo a hovor bol prerušený.

Položila som si mobil do lona a pozrela sa von. Hmla sa ďalej povaľovala po uliciach a žlté svetlo pouličných lámp z nej tu a tam vyplávalo ako člny, ktoré stratili orientáciu. Doprava redla, bolo dávno po polnoci.

Keď som sa vrátila z internetovej kaviarne do hotela, otvorila som si mobil a vyhľadala heslo Jack the Ripper, Jack Rozparovač. Na kope webových stránok som sa nedozvedela viac, než čo som už vedela. Že prezývku Jack Rozparovač dali novinári sériovému vrahovi, ktorý koncom 19. storočia vraždil na verejných miestach prostitútky. Že im najskôr podrezal hrdlo a potom zmrzačil ich telá. Že sa ho nikdy nepodarilo dolapiť a že sa nakoniec stal legendou, ktorá vstúpila aj do literatúry.

Hľadela som do tmy za oknom a premýšľala, prečo mi napadlo práve toto meno, keď som za oknami kaviarne uzrela tú mužskú tvár, ktorú som nedokázala identifikovať a ktorá mi napriek tomu niekoho pripomínala. Pretože som prostitútka? Je to tak? Pretože sa túlam hmlou po Londýne a čakám bohvie na čo? Mala by som zajtra zájsť do štvrte Whitechapel, kde vrah kedysi vyčíňal? Mala by som sa mu postaviť zoči-voči?

Prestaň blázniť, Ro. Ten chlap za oknom ti len niekoho pripomínal.

V Londýne si bola len raz, mala si desať a rodičia tí o žiadnom Jackovi Rozparovačovi nerozprávali. Nikoho tu nepoznáš. Nikto ťa tu nemôže nájsť. Minulosť je uzavretá na dvadsaťštyri zámok. Žiadny Jack Rozparovač neexistuje.

Telefón v mojom lone mlčal.

Už som to ticho nedokázala vydržať. Vyťukala som číslo.

„Vera Hartmannová,“ ozval sa ženský hlas.

„Vera, to som ja,“ zašepkala som, ako keby ma mohol niekto počuť.

„Ro?“

Hlas na druhom konci aparátu sa rozžiaril.

„Ro! Kde si? Chceš prísť?“

„Som stále v Londýne. Čo robíte?“

Krátke zaváhanie.

„Chystáme sa s Erikom do... do kôlne. Počkaj, odovzdám mu hovor...“

Nechcela som ho počuť. Nechcela som nič vedieť.

Vypla som hovor, ale mobil začal vzápätí zvoniť.

„Erik, ja...“

Nedopovedala som. V slúchadle sa ozval ten ostrý mužský hlas, ktorý som počula pred chvíľou.

„Reštaurácie The Lamb v Lamb’s Conduit Street. Zajtra o štvrtej popoludní.“

A potom znova cvaknutie a to hlboké hluché ticho.

Išla som metrom, vystúpila na Russel Square a dala sa doľava po Guiford Street. Okamžite som vedela, kde som. Keby som pokračovala ďalej, došla by som na Daught Street, kde býval Dickens. Kedysi som tam bola s rodičmi a pamätala som si, ako otec nábožne vstupoval modrými dverami do tehlového domu. Pripadalo mi to príznačné. Vedela som, že práve tu Dickens napísal slávny román Oliver Twist. Netušila som, kde napísal Ponurý dom, ale hmla celý Londýn premenila na dickensovský ponurý dom s množstvom tajomných miestností a zákutí.

K Dickensovi som ale tentoraz nemierila.

Z Guifford Street som zabočila doprava do Lamb’s Conduit Street. Nenápadná a nezaujímavá ulička. Len pár zaparkovaných áut. Sivé tehlové domy. Najskôr som si všimla veľkú pizzeriu s modrými markízami a až potom som zbadala hnedé dvere s číslom 94 na priečelí, vedľa troch okien zdobených siluetou ovečky. Bolo ešte len pol štvrtej, ale veľká lampa vedľa zeleného vývesného štítu už svietila. Z hmly sa jej žlté svetlo vylúplo ako nejaký výstražný signál. Keby som nebola v Londýne, napadol by mi miesto Dickensa Edgar Allan Poe.

Vošla som. Žiadny havran však vnútri nekrákal. Z reproduktora potichu hral džezový klavír. Bruebeck alebo Peterson. Polkruhový bar a čierne kožené sedačky. Na stenách čiernobiele fotografie. Poloprázdno. Zamračený muž čítajúci noviny. Postarší pár vzadu pri dverách. Nikto, koho by som poznala.

Posadila som sa k malému stolíku v rohu pri okne a rozkázala si pohár čierneho Stoutu. Nemala som na pivo chuť, ale pripadalo mi to „anglické“. Nechcela som na seba upozorňovať. Tvár sa normálne, Ro. Nebuď taká napätá. A hlavne nebuď nápadná.

Čašník predo mňa položil jedálny lístok.

„Budete jesť, madam?“

Pozrela som sa na ovečku na skle, spomenula som si, ako mi Alláví hovoril charúf, jahniatko, a takmer sa mi zdvihol žalúdok.

„Nemám rada jahňacie.“

Čašník sa pobavene usmial.

„Zase jedna obeť legendy,“ povedal a zaklapol zelené dosky. „Neverím, že ste jedna z tých naivných turistiek, ktorá si myslí, že tu v kuchyni podrezávame ovce, porciujeme ich a potom podávame hosťom.“

„A neporciujete?“ spýtala som sa.

Nemala som ďaleko od hysterického smiechu. Dickens, Poe, Jack Rozparovač, všetko sa mi to mlelo v hlave ako nechutná anglická kaša, ktorú v mojom hoteli podávali na raňajky.

„Volá sa to tu síce The Lamb, ale s ovečkou to nemá nič spoločné. Zakladateľ sa volal William Lamb a žil už v šestnástom storočí. Bol to filantrop.“

„Vy viete, čo je to filantrop?“

Čašník sa na mňa uškrnul.

„Jasné, že neviem. Ale máme to napísané na pamätnej doske.“

Teraz som sa zasmiala zase ja. Natiahla som ruku k poháru s pivom, aby som sa napila.

V tej chvíli sa otvorili dvere a ja som ju zbadala.

ro@gmail.com pre claude.montgard@orange.fr

Londýn 14. novembra 2014

Milý Claude,

chcel si, aby som ti už také šialenosti nepísala, lenže toto nebola šialenosť, vieš? Neviem, ako som to mala nazvať. Budúcnosť? Nádej? Riešenie?

Artemis Lourandou. Dvadsaťpäť rokov, krátke čierne vlasy, lesklé ako havranie perie, na ktorých sa usadili kvapôčky hmly. Hlboké tmavé oči, pripomínajúce nekonečnú noc. Krásne vykrojené pery. Prirodzene červené, nič umelého. Drobné ruky, štíhle prsty a ohryzené nechty. Nie odpudivé, dojemné. Triezve oblečenie. Tmavý rolák a čierne džínsy. Elegantné dievča v elegantnom Londýne.

A predsa na nej bolo niečo zvláštne. Posolkyňa bohov. Zvestovateľka.

Pamätala som si z Atén, že jej pery chutili po višniach.

Posadila sa naproti mne. Pozerala sa na mňa. Potom ma vzala za ruky.

„Psyché,“ povedala.

„Ani nevieš, ako rada ťa vidím, Artemis,“ odpovedala som.

„Prečo si sa mi neozvala skôr? Písala som ti.“

„Myslela som, že príde nejaký muž. Leonidas.“

„Leonidas je len heslo. Nie je to konkrétny človek.“

Pohladila ma po chrbte ruky. V jej geste nebolo nič erotického, ale vo mne sa zrazu zdvihla vlna túžby. Nielen po nej, ale po všetkom, čo pre mňa predstavovala. Po normálnom živote. Po aténskej vile zaliatej slnkom. Po okamihu, keď som sa stala bohyňou. Vtedy ešte bolo moje telo oltár, na ktorom raňajkovali bohovia. Potom sa ho zmocnili zlí duchovia. Démoni zla. Labute.

Vhŕkli mi slzy do očí.

Artemis mi ich zotrela z líca. Chytila som sa jej ruky ako záchranného pásu.

„Netráp sa, Ro. Všetko sa dá vyriešiť,“ povedala.

„Niekedy mám pocit, že nedá.“

Pokrútila hlavou.

„Som tu, aby som ti pomohla. Alexis na teba nezabudol.“

„Chceš vedieť, čo sa stalo?“ spýtala som sa.

„O tej vražde v Prahe viem. Chceš mi povedať ešte niečo?“

Chcela som. Bola som toho plná. To, že som sa predtým zverila Erikovi a Vere, mi neprinieslo takú úľavu, akú som čakala. Možno som ešte nebola pripravená. Možno ma zväzovalo to, čo som k nim cítila. A možno som si uvedomovala, že ich pochopenie mi síce pomôže, ale neprinesie nádej. Že predstavujú len most. Lenže ja som ešte musela prejsť na druhý breh.

Artemis bola takým brehom.

Hľadela na mňa hlbokými pozornými očami. Odrážali sa v nich svetlá nad barom, ale pre mňa tie svetlá predstavovali signálne ohne, zapaľované na Olympe. A ja som zrazu vedela, kadiaľ mám ísť.

Keď som dorozprávala, Artemis na mňa dlho mlčky hľadela. Mala som spotené dlane, ale ona ich ďalej zvierala, ako keby ich už nikdy nechcela pustiť. Cítila som, ako z nej ku mne prúdi životodarná sila.

A z tej sily sa zrodila nádej, Claude.

V Paríži som sa vždy rada prechádzala po nábreží, alebo po brehovisku pri Notre Dame a na Ostrove svätého Ľudovíta. Parížske nábrežia sú poetické. Smetanovo nábrežie so siluetou Hradčian v Prahe je patetickejšie. Nábrežie Tiberu v Ríme nostalgickejšie. Nábrežie Temže v Londýne dramatickejšie. Stála som na London Bridge, pozorovala svetlá remorkérov, špičky stožiarov zakotvených plachetníc a siluetu Tower Bridge, ktorého dve osvetlené veže v hmle pripomínali nejaký obrovský obludný koráb.

Nebola vlastne zima, ale hmla prenikala až do špiku kostí, ako keby ma Londýn zovrel do ľadovej náruče. Vo vlasoch sa mi zrážali kvapky a mala som pocit, že sa mi nad hlavou vznáša dažďová aura.

Vo vrecku som žmolila papierik s Artemidinou adresou a jej londýnskym telefónnym číslom.

„Dopravíme ti sem tvoj pas a potom ťa odvezieme na bezpečné miesto,“ povedala mi v krčme The Lamb, držala ma za ruku a sŕkala pritom horúci grog. „Alexis bol v Prahe a myslím, že to s tvojím obvinením z vraždy nebude také horúce. Polícia vraj sleduje viac stôp. Ničoho iného sa báť nemusíš. Ten Alien bude zrejme len obyčajný stalker, ktorého sa ľahko zbavíme. A to ostatné je len hlúpa zhoda náhod.“

Popod most plával remorkér vrchovato naložený uhlím, ktoré sa v mokrom počasí lesklo ako naleštené čierne zrkadlo. V mysli sa mi vybavil obraz spečenej plochy lávy, ktorú som kedysi videla na Islande. Zľava, odkiaľsi z Gracechurch Street, sa ku mne donieslo zúrivé trúbenie automobilových klaksónov. Moderný svet mi odtiaľ pripadal akosi neskutočný, ako keby som sa ocitla za Aliciným zrkadlom.

„Tu máš moju londýnsku adresu a telefónne číslo. Zavolaj mi začiatkom budúceho týždňa. Medzitým stihnem všetko zariadiť,“ povedala mi, keď sme sa lúčili.

Potom mi na pery vtisla prchavý bozk a bola preč.

A s ňou odišiel aj môj strach.

Artemis nepredstavovala len nádej. Bola prísľubom.

Túlala som sa mokrými londýnskymi ulicami, nevnímala hmlu a nepočula kroky Jacka Rozparovača. Za mnou sa čaptavo vliekol iba november.

Bolo skoro jedenásť, keď som si zastavila taxík a vrátila sa do hotela. V hale som si vytriasla vodu z vlasov a rozopla plášť. Vojvoda Orleánsky vo fialovej náprsenke, vysokých čižmách a s mečom po boku na mňa zo svojho obrazu pozeral, ako keby sa čudoval, kde som sa v takom počasí mohla túlať.

„I am feeling happy today, my lord. Also I am in a mood for a drink. Dnes som šťastná, pane. A mám chuť na drink,“ povedala som nahlas vyzývavo, až sa za mnou slečna z recepcie otočila.

V hotelovom bare obloženom drevom vládlo dôstojné viktoriánske ticho. Žlté secesné lampy svietili. A on sedel pri jednej z nich.

Zmeravela som uprostred kroku. Ľadová ruka mi zovrela hrdlo. To nemohla byť náhoda. Už som si totiž spomenula, kde som sa s ním stretla.

Panebože.

„Poďte, sadneme si tamto do rohu,“ povedal mi. „Budeme tam mať väčší pokoj.“

Neviem, ako som tam dokázala dôjsť. Pravdepodobne ma podoprel. Bezvládne som klesla do hnedého koženého kresla. Nedokázala som vôbec prehovoriť, len som otvárala ústa ako ulovená ryba.

„Mňa sa báť nemusíte,“ povedal ticho a zostal vedľa mňa stáť. „A vyzlečte si ten kabát, máte ho celý premočený. Dáte si niečo na zahriatie?“

Otočil sa k barmanovi:

„Two wiskey, please.“

„Dalmore Single Malt?“

„Yes.“

A zatiaľ čo mi pomáhal z plášťa a objednával pitie, pred očami mi letel jeden obraz za druhým. Bernabeuova vila v Ríme. Posteľ. Muži. Zákazníci. A medzi nimi vysoký opálený chlap s chlapčenskými pehami po tvári. Počítačový expert z Austrálie. Doma prázdny dom, prázdna posteľ. V tom zástupe chlapov sa správal úplne výnimočne. Keď prišiel, povedal mi, že so mnou nechce trtkať, že sa chce len rozprávať. Hrali sme karty. Smiali sa. V Bernabeuovom svete to bolo absolútne zvláštne. Preto som si ho tak dobre pamätala.

Zdvihla som hlavu.

„Ty si so mnou nespal,“ povedala som neveriacky, ako keby to bolo to najdôležitejšie na svete.

Usmial sa.

„Voláš sa Irving.“

Ďalší úsmev.

„Ako si ma našiel? Prečo ma špehuješ? Čo odo mňa chceš?“

Teraz ťa bude chcieť dostať do postele, Ro. Začne ťa zvádzať. Náhodou ťa stretol a zistil si, kde bývaš. Vyhovuješ mu, nič od neho nechceš. Stále sa cíti sám. To s ľuďmi robí tá hmla. Londýn je plný prízrakov.

„Chceš si zahrať karty?“ tresla som, čo mi slina na jazyk priniesla.

Úsmev vyhasol a ja som okamžite vedela, že také jednoduché to nebude.

V jantárovej tekutine v pohároch na stolíku pred nami sa topilo svetlo.

Siahol do náprsného vrecka saka s ošúchanými lakťami, niečo z neho vytiahol a položil na stôl. Kožené puzdro a v ňom odznak a preukaz.

„Nevolám sa Irving a karty neobľubujem. Som Every Dalton, zvláštny agent CIA. A chcem sa s vami porozprávať, mademoiselle Calvertová.“

Slovo mademoiselle vyslovil s čudným chrčivým prízvukom. Vari sa v ňom objavila aj štipka arogancie, ale možno sa mi to len zdalo.

Nasucho som preglgla. Neviem, aký pocit vo mne v tej chvíli prevládal. Úžas? Zdesenie? Možno. Ale jedným som si istá. Úplne absurdne som cítila úľavu. Ako keď v divadle spadne opona za posledným dejstvom. Všetko je vyriešené, postavy dohrali svoje roly, dej sa skončil. Nie je už na čo čakať. Príbeh sa nezmení, nech urobíte čokoľvek. V hľadisku sa tak či tak rozsvieti.

Zvesila som plecia, ako keby vo mne povolila nejaká os, ktorá ma až do tejto chvíle držala pohromade. Ruky mi klesli, kolená zmľandraveli. Začalo sa mi chcieť ísť na záchod.

„CIA?“ vykoktala som. „Ale... tu sme v Londýne.“

Zase ten nedbalý úsmev.

„Ja viem. Chcete povedať, že tu nemám žiadnu právomoc. Ale ak chcete, zavolám Scotland Yard a...“

V obrannom geste som zdvihla ruku. Pohyb ma stál nesmierne úsilie.

„P... prosím... čo... čo chcete?“

Pomaly sa napil a pohodlne sa oprel v kresle. Na lícach mal najmenej trojdňové hrdzavé strnisko, čo mu dodávalo trochu drsný výraz, ale modré oči na mňa nehľadeli nijako nepriateľsky, skôr vyčkávajúco. Alebo súcitne? Prsty, ktorými obopínal pohárik s whisky, mal jemné ako hodinár, so starostlivo upravenými nechtami. Tmavomodrú kravatu mal povolenú a sako farby korenia a soli vyťahané a neforemné.

Nebála som sa ho.

„Potrebujeme od vás, aby ste nám pomohli.“

„Ja?“ spýtala som sa s úžasom a zdvihla som hlavu. „Pomoc by som potrebovala skôr ja.“

Pokrútil hlavou.

„Všimli sme si vás už v Prahe. V Ríme sme si vás preklepli. Vieme o vás viac ako vy sama. A myslíme si, že ste len obeť.“

„Obeť čoho?“

„Manipulácie.“

Zase siahol do náprsného vrecka, vybral z nej tri fotografie a starostlivo ich predo mnou rozložil do vejára.

Srdce mi búšilo ako opreteky.

Michal z Prahy. John Laughlin. A Alláví el-Harib.

Nemohla som od nich odtrhnúť oči.

Everyho pestovaný prst sa zdvihol a pomaly sa zabodol do prvej fotografie.

„Michail Voronov. Bývalý príslušník ruskej tajnej služby. Pohybuje sa po celej východnej Európe a podieľa sa na obchode s bielym mäsom. Polícia niekoľkých európskych krajín ho podozrieva z mnohých ťažkých zločinov.“

Druhá fotografia:

„John Laughlin. Angličan, bývalý príslušník britských jednotiek OSN. Používa niekoľko falošných mien. Necháva sa najímať ako telesný strážca a zabijak. Aj s tým ste sa stretli, všakže?“

Tretia fotografia:

„Hassan Malik. Tvrdí o sebe, že je Egypťan, ale pochádza zo Sýrie. Taktiež používa falošné mená. Je najnebezpečnejší z tých troch. Disponuje veľkým majetkom a financuje nelegálne aktivity, vrátane prostitúcie. Myslím, že ste si to sama mohli vyskúšať v Ríme a Barcelone. Ale nás zaujíma predovšetkým niečo iné.“

Preglgla som. Potom ešte raz.

„Drogy?“ spýtala som sa konečne priškrteným hlasom.

„Nie. Zbrane. Dodávky do Somálska. Podpora islamských fundamentalistov v Etiópii. A plánovanie teroristických akcií. Vrátane územia USA. Preto som tu.“

Nezastavilo sa mi srdce. Neprestala som dýchať. Neomdlela som. Len sa mi rozostril pohľad. Len sa mi roztriasli nohy. Len som upadla do akéhosi tranzu. Ako keby pocity moje telo opustili a nechali tam moju fyzickú schránku napospas plameňom pekelným. Bol to rovnaký pocit, ako keď mi Laughlin na lodi pichol DMT. Steny baru sa rozostúpili a hmla sa vovalila dovnútra.

Every sa znovu pohodlne oprel do kresla, rukou zalovil vo vrecku, vytiahol škatuľku skrkvaných marlboriek, jednu si strčil do úst a zapálil. Dym sa v špirálach vinul k stropu a mne sa z nich krútila hlava.

Chladnými očami ma pozoroval.

Môj hlas mi pripomínal chrčanie vodovodného kohútika, z ktorého netečie voda.

„A... čo ja s tým?“

„Ste jedna z mála tých, ktorí sa ku všetkým trom priblížili na dosah a vyviazli z toho so zdravou kožou. S Hassanom Malikom ste dokonca nadviazali intímny vzťah. Potrebujeme vašu pomoc.“

„S čím?“

„Hassan Malik, alebo Alláví el-Harib, ako ste ho spoznali vy, pravdepodobne nie je hlavou celej organizácie. Existuje ešte niekto, kto v pozadí ťahá nitkami. Vy ste obeť, nikto vás nebude podozrievať. Keď sa pokúsite s el-Haribom znovu nadviazať vzťah, budú si všetci myslieť, že to robíte buď z lásky, alebo proste len z pomsty ohrdnutej ženy. A nám sa hodí akákoľvek informácia. El-Harib je teraz v USA. Dopravíme vás tam a zariadime, aby ste sa s ním stretli. Bude to vyzerať ako náhoda. Myslíme si, že mu nie ste úplne ľahostajná.“

Sklonila som hlavu.

„To nedokážem,“ povedala som ticho.

Naklonil sa ku mne a cez stôl mi posunul lístok s naškrabaným telefónnym číslom.

„Rozmyslite si to. Keď budete pripravená, zavolajte.“

Zdvihol sa, zaplatil pri bare a bez pozdravu odišiel.

A ja som tam sedela a pred očami mi červenými písmenami horel text mailu, ktorý mi poslal Alien:

„ZABIJEM ŤA.“

Vyzváňací tón.

Artemis, preboha, zdvihni to. Musím s tebou hovoriť. Musím preč. Sľúbila si mi bezpečné miesto. Artemis, prosím ťa. Zdvihni ten telefón. Nikdy som nikoho tak nepotrebovala.

Vyzváňací tón.

ro@gmail.com pre claude.montgard@orange.fr

Londýn 17. novembra 2014

Claude, prosím ťa, povedz mi, že s týmto nemáš nič spoločné. Že nie si Alien. Že si ma nepredal Allávímu. Vieš, ja už nedokážem odlíšiť realitu od toho, čo sa mi premieta v hlave. Keď mi pichli DMT, vtedy možno úplne narušili moje zmyslové vnímanie. Možno mám odvtedy halucinácie. Možno sa polovica z toho, čo som prežila, vôbec nestala.

Ale keď som sa s Allávím milovala v Cannes v hoteli, to predsa bolo skutočné. Keď mi hovoril charúf, jahniatko, ghazála, gazela, hubb, láska, to bolo predsa skutočné, nie? Jeho prsty boli skutočné, jeho jazyk bol skutočný, jeho úd bol skutočný. Bol na mne, so mnou aj vo mne. Bol skutočný? Ale nehovoril mi aj avizz ajráqi, labuť?

Ach, bože!

Ale Bernabeuov dom v Ríme bol tiež skutočný. Essian bola tiež skutočná. Aj Aburedo v Barcelone bol skutočný. Grófka bola...

Ležím v posteli, Claude, a ohmatávam si telo. Mám hlavu, krk, plecia, prsia, brucho aj pindu. Mám nohy, ktoré ma ešte unesú. Som skutočná.

Keď do seba strčím prsty, som to ja.

Tak čo je halucinácia?

Týždeň.

Týždeň vyzváňací tón. Týždeň sa neodvažujem vyjsť von. Málo jem. Chudnem. Bojím sa každého zavŕzgania podlahy. Každého cvaknutia v kúrení. Každého kroku. Nervy mám napäté na prasknutie.

Claude mi píše zmätené maily a prosíka, aby som sa vrátila. Dvakrát mi napíše aj otec. Ozve sa Marion a na displeji mobilu mám tri neprijaté hovory od Very.

Ale Every Dalton mlčí.

A Artemis tiež.

Adresu viem naspamäť. Ulica Lamb’s Conduit Street, kde sme sa zišli naposledy, leží hneď v susedstve štvrte Clerkenswell. Keď z Theobald’s Road zabočím do St. John Street, zase si spomeniem na Dickensa. Obzriem sa cez plece. Žiadny Jack Rozparovač, možno tak Fagin s Oliverom Twistom. Títo dvaja ma nedesia, ale aj tak si kabelku pevnejšie pritisnem k boku. Ulica za mnou je však prázdna. Žiadni vreckári na obzore.

„St. John Street 240. Dole je krčma The Peasant. Vojdi cez bočný vchod, smerom od parku,“ povedala mi Artemis. „Druhé poschodie. Dvere vľavo. Nie je na nich žiadna menovka.“

Hmla sa trochu zdvihla, ale platany na Clerkenwell Green majú zmáčané koruny a pár chodcov sa ponáhľa domov do tepla. Nikto si ma nevšíma.

Podupávam na chodníku. Ako dlho? Dobrých desať minút. Na druhom poschodí nesvieti jediné okno. Znovu vytiahnem telefón a vyťukám Artemidino číslo.

Tentoraz sa už neozve ani vyzváňací tón. Neosobný hlas mi povie, že volaný účastník je dočasne nedostupný.

Vrátim mobil späť do kabelky a papierovou vreckovkou si otriem spotené ruky. Urobím krok. A potom druhý.

Dvere do domu sú zatvorené a vedľa na stene je interkom. Stlačím horný gombík a napodiv sa ozve bzučiak.

Som vo vnútri.

Rozsvieti sa svetlo. Lietačky a za nimi úzke schodisko so zeleným kobercom. Vľavo na stene visí zoznam nájomníkov. Druhé poschodie: Lars Holly. Emma Marsová. Tretia menovka je prázdna. Nechcem privolávať výťah a tak vykročím po schodoch. Zábradlie je vyrobené z ťahaného železa a zdobené ornamentmi. Žiadne pachy a vône ako v parížskych činžiakoch. Nič. Len prach viktoriánskeho Anglicka.

Druhé poschodie. Ticho. Troje dvere. Tie vľavo sú mohutné, s priezorom a mosadznou kľučkou. Nikde žiadne meno. Vľavo od dverí zvonček. Stlačím ho, a keď sa za dverami rozdrnčí, od ľaku skoro poskočím. Mám pocit, že musím prebudiť celý dom. Ale nikde sa nič nepohne. Neozvú sa žiadne kroky, nezarachotí žiadny kľúč, neosloví ma žiadny šepot. Napriek tomu mi na chrbte vyskočí husia koža.

Zazvoním druhýkrát. Tretíkrát.

A potom pomaly natiahnem ruku ku kľučke. Musí byť zamknuté, hovorí mi v duchu nejaký hlas. Artemis tu nie je. Otoč sa, zíď po schodoch a padaj preč. Skús znovu zavolať zajtra.

Stisnem kľučku.

Dvere nezaškrípu ako v horore. Len sa pomaličky a ticho otvoria do tmy.

Stojím tam a ani nemuknem. Vkročím jednou nohou dnu. Nakloním sa a počúvam. Zašmátram rukou. Posuniem sa. Vľavo za dverami nahmatám vypínač. Rozsvietim. Chodba. Na stene prázdny vešiak. Vpravo dvoje dvere a priamo proti mne tretie, s farebnými vitrážami.

„Artemis?“ zavolám pridusene. „Artemis?“

Zdá sa mi to, alebo sa niečo pohlo? Objavil sa za sklom tieň? Začula som volanie? Niečo? Záchvev srdca?

K dverám oproti sú to presne štyri kroky. Nie sú zatvorené. Strčím do nich a zase ako slepec šmátram po vypínači. Moje prsty naň vzápätí narazia. Nie je to moderný vypínač, musím otočiť starobylým gombíkom. Izbu zaleje ostré svetlo.

Artemis tam celý čas je. Hľadí na mňa. Oči má sklenenejšie než vitráže pri dverách. Je nahá a na bruchu má rozďavenú strašnú červenú ranu, z ktorej vypadli črevá. Prsia jej visia nabok ako laloky plné krvi. Krásny úsmev vymazal úškľabok a zuby sú zaťaté v čerešňových perách.

Jack Rozparovač ju takmer preťal napoly.

A ja už potom len bežím a bežím a bežím a revem a revem a revem, kým mi nedôjde dych, kým sa so sipením nezastavím pod platanmi na Clerkenwell Green a nezlomím sa v páse.

Kým sa nevyvraciam.

A kým nevykrútim číslo Everyho Daltona.

DECEMBER

– NEW YORK –

Leží a tvári sa, že spí. Kľačím nad ním. Hladkám jeho telo a držím jeho úd. Občas ho beriem do úst.

Je čierny ako mrazivá noc, ktorá nás obklopuje. Je čierny ako moje včerajšie myšlienky. Je čierny ako uhlie na londýnskom remorkéri. Je čierny ako černozem, do ktorej sa pochováva.

A ja som biela.

Sme negatív.

Sme čiernobiele Vianoce.

Na Kennedyho letisku v New Yorku som pristála v stredu 3. decembra o 15. hodine 45. minúte newyorského času letom číslo 7312 z Londýna spoločnosťou Lufthansa. Vo vrecku som mala britský pas na meno Celinda Youngová a cez imigračnú kontrolu som prešla bez problémov. Mala som šťastie, pretože do predchádzajúceho dňa zúrila na východnom pobreží USA snehová búrka a letiská v New Yorku a Newarku neprijímali.

Mesto bolo zmrznuté na kosť a rieka Hudson okolo tiekla spomalene ako želatína. Na Brooklynskom moste bola poľadovica a Socha slobody sa obliekla do srieňa. Ulice pripomínali ľadové tunely. Kúrenie v taxíku išlo naplno. Mala som na sebe teplý kabát, džínsy a čižmy s kožušinkou, ale aj tak som sa triasla od zimy. Taxikár každých sto metrov nadával akousi nezrozumiteľnou rečou.

Vo vrecku som rukou v rukavici žmolila papierik s adresou napísanou Everyho rukou: hotel Wellington, 871 Seventh Av., štvrť Midtown. A pod tým poznámka: Príjemné a nie veľmi drahé. Bola to nenáležitá poznámka, pretože mi pobyt v USA zaplatila americká vláda.

Od nálezu Artemidinho tela uplynulo stošesťdesiatštyri hodín a päťdesiatšesť minút.

Keď ma Every vyzdvihol na Clerkenwell Green, bola som premrznutá, urevaná a vydesená. Tlačila som sa do výklenku naproti Artemidinmu domu a pozorovala, ako sa to okolo hemží políciou a zvedavcami. Moje jačanie muselo prebudiť celý dom a široké okolie, pretože teraz všade svietili okná a videla som, ako sa zbiehajú ľudia. Nebolo ešte ani osem hodín a všade bola kopa áut a ľudí. Znovu začala padať hmla a svetlá blikajúcich majákov v nich vyzerali prízračne.

„Zostaňte, kde ste!“ nariadil mi v telefóne Every, keď sa mi po niekoľkých márnych pokusoch konečne podarilo vykoktať, čo sa stalo. „Neupozorňujte na seba. Budem tam o dvadsať minút.“

Nekonečných dvadsať minút.

V hlave som mala jedinú myšlienku. Čo ak sa Artemidin vrah ešte stále pohybuje okolo? Čo ak ma videl?

V každom tieni som videla Jacka Rozparovača.

Keď sa konečne na námestí vynorilo čierne Bentley a začalo pomaly krúžiť okolo, bola som na pokraji nervového zrútenia a hysterického záchvatu.

Every ma našiel okamžite. Vtiahol ma k sebe do auta na predné sedadlo, zabuchol za mnou dvere a vyrazil smerom k Bosswell Street a High Holborn. Míňali nás svetlá obchodov a rozmazané šmuhy chodcov.

„Skúste sa upokojiť,“ povedal. „Teraz sa nesmiete zrútiť. Ideme k vám do hotela, zbalíte si veci a ja vás odveziem niekam, kde vás nikto nenájde. Snažte sa správať normálne. V recepcii sa odhláste a neudávajte žiadny dôvod. Zaplaťte v hotovosti. Máte pri sebe peniaze. Nemáte? Vezmite si moju peňaženku. Máte na všetko štvrť hodiny.“

Neviem, ako som to dokázala. Neviem, ako sa mi podarilo usmiať sa na plavovlasú recepčnú, zaplatiť, vybehnúť hore, nahádzať veci do kufra, pochytiť notebook a zbehnúť späť na ulicu.

Mala som pocit, že na mňa vojvoda Orleánsky civie nejakým zvláštnym pohľadom. Mal karmínovo sfarbené ústa, alebo sa mi to len zdalo?

Anonymná vila kdesi na predmestí. Možno Chelsea, možno Pentonville.Vôbec som nebola schopná zorientovať sa. Pokojne som mohla byť na Mesiaci.

Izba, okno do záhrady, posteľ s modrými obliečkami, skriňa, lampa, stolík, dve kreslá. Maličká kúpeľňa so sprchovacím kútom a oddeleným záchodom. Žiadne obrazy. Žiadne dekorácie. Nič. V prvej chvíli som si pomyslela, že by to mohla byť nemocnica. Nečudovala by som sa, keby to bol blázinec. Nebol.

Every mi pomohol z kabáta a sám odhodil premočený trenčkot na kreslo, vzal si stoličku a obkročmo sa na ňu posadil. Hrdzavé rozstrapatené vlasy mu spľasnuto viseli do čela. Vyzeral unavene.

„Zostanete tu. Nebudete vychádzať. Nikomu nebudete volať. Jedlo máte v chladničke. Vrátim sa po vás. Na nočnom stolíku máte tabletky na spanie.“

„Kto jej to urobil?“ vzlykla som.

„To neviem,“ odvetil. „Správu si vyžiadame cez britskú tajnú službu. Ale neskôr. Teraz na seba nebudeme upozorňovať. Najprv vás musíme dostať z krajiny. Potom uvidíme.“

„Myslíte si, že nebezpečenstvo môže hroziť aj mne? Žeby si po mňa mohol prísť?“

„Kto?“

„Jack Rozparovač.“

Krátko sa zasmial, ale nebol to veselý smiech.

„Čítate priveľa románov,“ povedal. „Skutočnosť je oveľa drsnejšia.“

„Alláví?“

Dlho na mňa hľadel a nakoniec prikývol.

„Možno.“

V tú chvíľu som vedela, že musím ísť do New Yorku.

Že ho chcem nájsť.

Tvár v pase Celindy Youngovej bola moja a zároveň moja nebola. Svetlý preliv a na očiach modré šošovky. Prepadnuté líca. Pozerala som sa na seba a zmocňoval sa ma závrat. Zase tá nekonečná otázka: Kto vlastne som? Imigračný úradník na letisku ani recepčná mi nevenovali vôbec žiadnu pozornosť. Tuctová žena v tuctovom svete.

Hotel Wellington mi žiadnu odpoveď neposkytol. Už dlho som nevidela nič takého neosobného. Nekonečné rady poschodí s nekonečnými chodbami a nekonečným radom izieb. Ani výzdoba haly v štýle art déco ma nijako nenadchla. Všetko mi tam pripadalo akési vyumelkované, anonymné a gýčovité.

Presne to som však potrebovala. Zavrieť sa do úľa medzi tisíc iných včiel. Stratiť sa v dave. Priveľmi nepremýšľať. Celinda Youngová je nenápadná Angličanka s nenápadnými životnými potrebami a túžbami.

Chce len sedieť a čakať. V tom je ona dobrá.

„Prečo dal Alláví Artemis zabiť?“

„Na to vám stále nedokážem odpovedať.“

„Urobil to osobne?“

„To asi nie. Nerád si špiní ruky.“

„Prečo so mnou zahral také divadielko?“

„Asi sa bavil.“

„Mohol sa baviť aj inak. Nechala by som ho. Prečo predstieral, že ho zabili?“

„Aby sa vás zbavil. Aby ste po ňom nepátrali.“

„A prečo potom po mňa prišiel?“

„Možno vás naozaj miloval. Alebo k vám aspoň cítil súcit.“

Otázky a odpovede. Sedíme s Everym v malej krčmičke neďaleko Bryant Parku. Oáza zelene uprostred mrakodrapov je teraz zasnežená a konáre stromov praskajú od ľadu. Stánky sú zatvorené a hromadia sa pred nimi záveje. Všade sa chystá vianočná výzdoba. Šnúry svetiel lemujú všetky veľké avenue a Santa Clausovia oprašujú kostýmy z vlaňajších Vianoc. Odvšadiaľ znejú Jingle Bells. V Carnegie Hall, kam to mám z hotela kúsok, newyorská filharmónia organizuje vianočné koncerty.

Every vôbec nevyzerá ako zvláštny agent CIA, ale skôr ako beatnik z Village. Rozstrapatené vlasy sa mu ježia ako nejakému šialenému vedcovi. Na sebe má vyťahaný hnedý sveter s koženými záplatami na lakťoch, modré džínsy a vysoké kovbojské čižmy s ornamentmi. Hľadí na mňa vážne a v ústach omáľa nezapálenú cigaretu. Ruky má nepokojné.

„Neviem, či túžim práve po jeho súcite,“ hovorím.

„Ale možno je to v tejto chvíli vaša najúčinnejšia zbraň.“

„Súcit ako zbraň?“

„Áno. Rovnako ako láska alebo nenávisť. Ľudské emócie nemôžete odstrániť, len potlačiť.“

Pokrútila som hlavou.

„A prečo ma predhodil Aburedovi?“

„Možno dostal z vášho vzťahu strach.“

Prekvapene som na neho pozrela.

„Strach?“

„Áno. Nikdy sa k nikomu nedokázal pripútať.“

„A myslíte, že ku mne áno?“

Chvíľu sa mlčky hral so soľničkou, potom odpovedal:

„Áno. Myslím. Preto ste tu.“

„Už sa ukázal?“

„Ešte nie. Ale monitorujeme všetky miesta, kde by sa ukázať mohol. A vieme o veľkej dodávke zbraní. Objaviť sa musí.“

„Čo mám medzitým robiť?“

„Čakať. A baviť sa. Tu sa nemusíte báť chodiť von. A New York je zábavné mesto.“

A tak ďalej a tak ďalej.

Tak dobre. New York sa teda snažím brať ako zábavu, ale neóny na Broadwayi ma bodajú do očí ako pletacie ihlice únavy. V divadle Ambassador dávajú bohviekoľkú reprízu muzikálu Chicago a z polonahej Christie Brinkleyovej ležiacej nad neónom je mne samotnej zima. Lístky si rezervujte s mesačným predstihom, čítam na pokladni. Kdeže ja budem o mesiac? V divadle Augusta Wilsona swingujú chlapci z Jersey Boys a kúsok odtiaľ v divadle Shubert slávi úspech muzikál Matilda, napísaný podľa jednej z knižiek pre deti od Roalda Dahla. Kĺžem sa po zmrznutých chodníkoch okolo a podupávam pri pokladniach. Zhrabaný sneh na okrajoch chodníkov je špinavý, medzi mrakodrapmi vidno cíp oloveného neba a ja potom celý deň nemôžem vyhnať z hlavy šláger Cherry, ktorý Frankie Valli a The Four Seasons do mrazivého večera vyhrávajú z reproduktorov.

Namiesto divadla potom posmutnene sedím nad pohárom polosuchého a celkom dobrého kalifornského vína v hotelovom bare a stokrát za večer kontrolujem mobil, či nevolal Every.

A čakám.

Vo štvrtok, pokiaľ je to možné, mrzne ešte viac a mne sa nikam nechce ísť. Nakoniec sa predsa len prinútim a idem metrom na 5. avenue do Guggenheimovho múzea, fascinovane sa túlam jedenásťposchodovou špirálou, ktorú navrhol architekt Frank Lloyd Wright, a v ušiach mi znie rovnomenná pesnička od Simona a Garfunkela, ktorú mi kedysi púšťal z platne otec. Obrovské Kandinského plátna tlejú ako oheň a mne hlavou letia farebné sny, podobajúce sa na Chagallove obrazy. Hojdacie kone, jednorožce, lietajúce slony.

A labute.

K večeru zamierim smerom k Village a na rohu 13. a Washingtonskej ulice zapadnem do baru Hogs and Heifers, pretlačím sa k obsadenému baru s jukeboxom a objednám si zázvorovú limonádu. Sivovlasý barman s vlasmi v chvoste mi ju naleje a postrčí po ošarpanom pulte ku mne. Potom po mne chvíľu pokukuje a nakoniec sa opýta:

„Turistka?“

Pokrútim hlavou.

„Len zvedavá?“

Zasmejem sa.

„Na čo? Na tento preplnený bar? Na vás?“

„Predtým to tu bývalo dosť divoké. Nahé dievčatá tancovali na bare. Volalo sa to tu Howel’s Saloon. Dnes už to dávno nie je pravda. Teraz sem chodia len bikeri a yuppies.“

„Kto sú yuppies?“

Uškrnie sa.

„Len sa chvíľku pozerajte. Mladí zazobaní fagani v značkových handrách. Spoznáte ich na diaľku. Chlapci a dievčatá z Wall Street, ktorí si myslia, že prachy zmôžu všetko.“

„A nezmôžu?“ spýtam sa.

Pokrčí plecami.

„Nahé dievčatá mi pripadali prirodzenejšie. A aspoň tu po nich niečo zostalo.“

Ukáže niekam za moje plece a ja sa obzriem. Na celej zadnej stene a na strope nad nami visia podprsenky všetkých možných veľkostí a farieb, so spevnenými košíčkami, push-upky aj obyčajné látkové trojuholníčky, ktoré mohli zakrývať najviac ak bradavky.

Hľadím na tie ženské propriety a nemôžem sa ubrániť smiechu. Kedysi na úsvite vekov, keď Manhattan obývali Indiáni, visievali v ich stanoch skalpy. Teraz tu visia iné trofeje. Trofeje modernej doby. Trofeje ako symboly mužskej túžby a ženskej pýchy i márnivosti. Musia ich byť stovky.

„Raz sme sa ich pokúsili spočítať,“ hovorí barman, ako by mi čítal myšlienky. „Došli sme k položke 3 120 a potom sme to vzdali. Vraj by medzi nimi mala byť aj podprsenka Julie Robertsovej a Drew Barrymoreovej, ale ruku by som za to do ohňa nedal. Ale podprsenka mojej manželky tam visí tiež, to si píšte.“

Krátko na mňa pozrie a povie:

„Nechcete tu nechať aj tú svoju?“

Rozhliadnem sa. Okolo baru sa tlačia mladí ľudia oboch pohlaví, hlučne sa bavia a odpíjajú si z nejakých podozrivých farebných nápojov. Ich hlasy sa mi zlievajú v ušiach do jednoliateho neidentifikovateľného hukotu.

„Čo by na to povedali yuppies?“ spýtam sa.

Žmurkne na mňa, nakloní sa ku mne a potichu povie:

„Chcete vedieť môj názor? Na yuppies sa vyserte.“

A znie to ako zaklínadlo.

Greenwich Village už dávno stratila niekdajšiu atmosféru bohémskej štvrte a Jack Kerouac s Alenom Ginsbergom sú už dávno on the road, ale krivolaké uličky kopírujúce niekdajšie indiánske chodníky a potoky sú tu stále. Stále tu stojí hotel, v ktorom po príchode do New Yorku býval Bob Dylan, v okolitých krčmách stále počujete ozvenu jeho pesničiek a vo White Horse Tavern na Hudson Street si stále môžete dať pohárik na pamiatku básnika Dylana Thomasa, ktorý sa práve tu upil na smrť. Village je stále jedinečná a svojrázna a ja vnímam každučkú križovatku a každučký priechod, ktorý mi pripomína cestu do iného sveta, hoci študenti newyorskej univerzity už dávno nenosia vo vlasoch kvety a nediskutujú nad pivom o Woodstocku. Napriek tomu by som sa tu veľmi rada túlala celé popoludnie, ale mráz ma nakoniec zaženie do malého džezového klubu, ktorého nenápadný vchod nájdem na Bleecker Street kúsoček od rýchleho občerstvenia Pinkberry.

Cítim, ako mi horia uši a líca.

Kým sa vybalím z dlhého šálu a teplého kabáta, oči si pomaličky zvyknú na šero. Vzadu je bar s dreveným obložením, pred ním pár stolíkov, obsadených len spolovice, vpredu nízke a nie príliš veľké pódium s klavírom, súpravou bicích, stoličkou pre gitaristu a mikrofónom, pri ktorom vzlyká saxofón. Bubeník metličkami hladí činely, gitarista kolísavo vyťukáva rytmus. Hudba hebká ako zamat.

Duva-duva-duva...

Pri bare je prázdno, tak vyskočím na jednu z vysokých stoličiek a objednám si whisky. Tučný barman mi bez slova naleje a potom sa stratí vo dverách za barom. Saxofón vzlykne naposledy, metličky pozametajú činely. Pauza.

Usrknem whisky a cítim, ako mi teplo pozvoľna steká z hrdla do žalúdka.

„Vraj tu hrával Charlie Parker,“ povie nejaký hlas po mojej ľavici.

Otočím sa.

Vysoký štíhly černoch s európskymi črtami v tvári. Dlhé prsty s mozoľmi na bruškách od strún sa oprie o pult a stojí vedľa mňa vzpriamený ako krk gitary.

„A tiež Boh Otec,“ poviem.

Zasmeje sa. Je to príjemný smiech, hoci vo výškach trochu škrípe, ako keď prsty skĺznu po hmatníku.

Vytiahne z pokrkvanej škatuľky camelku a zapáli si. Dym stúpa k stropu ako indiánsky signál.

„Angličanka?“

„Francúzka,“ odpoviem.

„Ešte horšie, než som si myslel,“ povie a zase sa zasmeje tým škrípavým hlasom. „Viete, ako sa New Yorku hovorí?“

„Big Apple? Veľké jablko?“

„Áno. A viete prečo?“

Pokrútim hlavou.

„Vymysleli to džezoví muzikanti niekedy v tridsiatych rokoch minulého storočia. Na strome visí veľa jabĺk, ale keď získaš angažmán v New Yorku, získal si to najväčšie jablko.“

„A vy ste ho získali?“

Rozhliadne sa naokolo a pokrčí plecami.

„Vyzerám tak?“

Klub je poloprázdny a pripadá mi ošumelý. Zo stien sa odlupujú tapety a hore v rohoch tuším mokré fľaky.

„Nevyzerá to tu na strom s veľkými jablkami. Odkiaľ ste do New Yorku prišli?“

„Z Michiganu. Študoval som matematiku na tamojšej univerzite. Než mi Leo Fender pobláznil hlavu.“

„Máte na mysli toho výrobcu gitár?“

„Áno.“

„Prečo sa neživíte matematikou?“

„Paradoxne mi chýba logické myslenie,“ odpovie, zadusí cigaretu v popolníku a otočí sa ku mne. Tvár má úprimnú, nosné dierky nepríliš široké, trochu vystúpené lícne kosti, zmyselné pery. Beľmá svietia ako dva biele lampióny v čierno-čiernej tme.

„Danny,“ povie.

„Cin... teda Ro,“ poviem ja.

Starosvetsky sa ukloní.

„Zvláštne meno,“ povie, na okamih sa odmlčí a dodá: „Zvláštna žena. Čo vám mám zahrať?“

Pokrčím plecami.

„Basin Street Blues, ako ho hrá Metheny?“

„Dajme tomu,“ odpoviem.

Pozorujem ho, ako kráča k pódiu. Hojdá sa v bokoch, trochu ako žena, ale zženštilého na ňom nie je nič.

Prsty hrabnú do strún. Elektrická gitara zamňaučí ako mačka. Metličky sa rozbehnú.

Počúvam.

A hudba mnou prestupuje ako vnútorný dych New Yorku, ktorý je rovnako horúci ako moje myšlienky.

V noci zazvoní telefón.

Pozriem sa na elektrický budík: 3 hodiny 27 minút.

Zdvihnem slúchadlo. Everyho hlas.

„Je tu.“

ro@gmail.com pre claude.montgard@orange.fr

New York 11. decembra 2014

Milý Claude,

uveríš mi, keď ti poviem, že vôbec neviem, ako dlho som tam ležala a civela do tmy? Že neviem, kedy začalo svitať? V New Yorku svitanie často ani nerozoznáš, svetlá neónov sa len rozplynú v dennom svetle, iba prejdú do inej dimenzie. Toto decembrové ráno ku mne každopádne prišlo tak, že sa kalné svetlo prelialo z jedného pohára do druhého.

Alláví.

Je tu. Niekde. Pár kilometrov odo mňa. Spí, alebo len leží ako ja a prižmuruje oči do špinavého svitania?

Alláví.

Ešte to nevieš, ale idem za tebou. Blížim sa. Som ti v pätách. Priprav sa. Za Essian, za Artemis, za seba.

Som blízko. Dýcham ti na krk.

Som Rím, som Barcelona, som New York.

Gitara hrá, riffy stúpajú, čoskoro sa pridá saxofón. Namiesto metličiek paličky. Noha vyklepáva rytmus.

Počuješ?

Toto som cítila dnes ráno, Claude.

„Zopakujeme si to ešte raz?“ pýta sa Every.

„Nemusíme,“ odpovedám.

Vonku mrzne, ale vo mne je horúco ako v peci.

„Jeden mikrofón budete mať v brošni na šatách, druhý v pútku kabelky. Navyše vás nespustíme z očí.“

„Budete tam aj vy osobne?“

„Niekde áno, ale nechcem, aby ste o mne vedeli. Musíte sa správať úplne prirodzene.“

„Neviem, či to dokážem.“

„Dokážete. A nemáte sa čoho báť. Nemusíte nič predstierať. Ste sama sebou. Žena, ktorej ublížili.“

„Čo si od toho sľubujete?“

„Nesľubujeme si nič. Stačí nám akákoľvek informácia. Potrebujeme vedieť, kde a kedy k tomu obchodu dôjde. Aspoň približne. Potom vás stiahneme a už ho nikdy neuvidíte.“

Roztavené vnútornosti sa vo mne menia na trosku.

„Pôjdeme?“

„Áno.“

Time Warner Center na Columbus Circle, devätnáste poschodie, reštaurácia hotela Mandarin Oriental. Sadnem si do posledného červeného boxu pri okne a uchvátene zízam na panorámu rozžiareného New Yorku pod sebou. Koruny stromov v Central Parku zviera inovať, ale vysvietené okná okolitých mrakodrapov pôsobia pohostinne. Ako keby sa celé mesto oblieklo do vianočného. Visia na ňom girlandy svetiel a zlaté reťaze večerných neónov. Nikdy som nič takého fascinujúceho nevidela.

Keď sme pred piatimi mesiacmi s Allávím sedeli na terase hotela Mariott v Cannes a hľadeli na panorámu zátoky pod nami, Alláví medzi iným povedal:

„Milujem voľný priestor. Rád sa z výšok pozerám na mestá. Či už je to terasa hotela Ambassador v Bangkoku, alebo hotela Mandarin Oriental v New Yorku. Všade je krásne.“

„Nikdy som tam nebola,“ povedala som vtedy.

„Raz ťa tam vezmem.“

Tak som tu, Alláví. Tvoja Ro na teba čaká.

Len čo mi Every zavolal, že pasová kontrola zaregistrovala prílet Hassana Malika alias Allávího el-Hariba na Kennedyho letisku, spomenula som si na náš rozhovor v Cannes a okamžite som vedela, kam skôr alebo neskôr príde. Kde sa ho skôr či neskôr dočkám. A tak tu štvrtý deň striedam reštauráciu, bar a halu a čakám.

No poď.

Má na sebe tmavý oblek s jemnými striebornými prúžkami a snehobielu košeľu, pri krku rozhalenú. Krátke šedivé vlasy rozdelené cestičkou. Pružné šľachovité telo čierneho pantera. Všetko si pamätám úplne detailne. Na diaľku cítim aj jeho zvláštnu pižmovú vôňu, ktorá ma v posteli tak vzrušovala.

Nadýchnem sa. Ruka mi automaticky zablúdi k brošni, v ktorej mám ukrytý mikrofón, a potom mi klesne do lona dlaňou nahor. Napriamim sa. Z posledného boxu mám dobrý výhľad na celú reštauráciu.

Skupina štyroch mužov zamieri k jednému z okrúhlych stolov uprostred. Dvoch z tých mužov vidím prvýkrát v živote, ale zvyšní dvaja sa mi vtlačili do pamäti ako kopyto diabla do dlažby mníchovského kostola Frauenkirche. Bolesť, o ktorú som sa s Verou a Erichom delila v kôlni, sa vôbec nedá porovnať s bolesťou, ktorá mi hruďou preletí ako rozžeravená špička indiánskeho šípu.

John Laughlin.

A Alláví el-Harib.

V reštaurácii sedí ešte asi desať ďalších ľudí. Neviem, kto z nich patrí medzi Everyho agentov, len dúfam, že tu niekde sú, že ma naozaj nespúšťajú z očí. Cítim sa ako obeť vhodená do výbehu šeliem.

Štyria muži si mlčky sadajú. Laughlin si berie obrúsok a rozkladá si ho na kolená. Jeden z mužov si uťahuje kravatu, druhý vyberá mobil. Alláví sedí vzpriamene, ľavú ruku má ležérne zastrčenú vo vrecku saka, druhú uvoľnene kladie na stôl. Blíži sa čašník, otvára jedálenský lístok, do pohárov nalieva vodu. Mám pocit, že ticho v miestnosti by sa dalo krájať, hoci ešte pred chvíľou som od vedľajších stolov počula hlasy. Svet sa zastavil.

Prvý si ma všimne Laughlin.

Neurobí nič, len zľahka pootočí hlavu. Vidím, ako sa mu trochu dvihli plecia. Potom sa veľmi pomaly nakloní k Allávího uchu a niečo mu pošepká. Alláví sa ku mne spočiatku vôbec neobráti. Nevidím mu do tváre, sedí ku mne otočený chrbtom. Vytiahne ruku z vrecka. Potom ju strčí späť. Ešte raz pohyb zopakuje. Nakoniec odsunie stoličku a obracia sa. Díva sa na mňa. Ako dlho? Neviem. Desať minút? Zlomok sekundy?

Vykročí.

Zovriem kolená.

ro@gmail.com pre claude.montgard@orange.fr

New York 16. decembra 2014

Ako som to mohla urobiť, Claude? Ako som s ním znova mohla ísť do postele? Po všetkom, čo mi urobil? Neviem, či ti bude moje vysvetlenie stačiť. Neviem, či vôbec bude stačiť mne. Ako som to mohla dopustiť? Aby som sa mu pomstila, Claude. Aby som ho zabila. Izba v hoteli Miranda Oriental mi pripomína čierno-biele domino zavesené nad mestom. Posuvné dvere do kúpeľne sa posúvajú ako kamene na hracom stole. Číslo k číslu, hrana k hrane. V zrkadle sa odráža moja napätá tvár.

„Čo tu robíš, Ro?“ spýta sa ma v reštaurácii a oči, ktorými si ma premeriava, sú opäť ako dva studené, temné kamene oázy v púšti.

„Čakám na teba.“

„Ako to?“

„Nepamätáš sa, čo si mi rozprával v Cannes? O voľných priestoroch. O hoteloch v Bangkoku a New Yorku?“

Zamračí sa. Premýšľa. Potom sa ku mne nakloní, zovrie mi zápästia a povie:

„Vstaň!“

Nebránim sa.

Vedie ma von z reštaurácie. Vidím, ako Laughlin vstáva a ako na neho Alláví mávne, aby sa zase posadil. Všetci traja muži pri stole za nami rozpačito a zvedavo hľadia. Zabočíme k výťahom. Len čo za nami zaklapnú dvere izby, Alláví zamieri k baru, vytiahne fľašu whisky Crown Royal, naleje do dvoch pohárov a jeden mi podá. Potom zase ten temný pohľad. Stále si udržuje odstup.

„Čo odo mňa chceš?“

„Prečo...“

Autoritatívne zdvihne ruku a zarazí ma.

„Žiadne otázky, žiadne odpovede. Mrzí ma, čo sa stalo, to je všetko, čo ti poviem. Ublížil som ti a je mi to ľúto. Ale nebudem nič vysvetľovať. Ak s tým nesúhlasíš, bež. Ak áno, zostaň.“

Skloním hlavu.

„Zabudol som, aká si krásna.“

Chvíľu na mňa mlčky hľadí. Kamene sa topia, ale možno sa mi to len zdá. Už som to zažila. Urobí dva kroky a chystá sa mi rozopnúť gombíky na šatách.

„Ja sama, áno? Prosím.“

Idem do kúpeľne, opatrne si cez hlavu stiahnem šaty a dávam pozor, aby som sa nedotkla brošne s mikrofónom. Brošňu odopnem, zbalím ju do uteráka, kabelku odložím na stoličku a strčím za skrinku s toaletným papierom. Nohavičky, podprsenka. Som nahá. V zrkadle vyzerám na pozadí tmavomodrej kúpeľne alabastrovo biela. Bradavky mám vztýčené, čerstvo oholené lono sa leskne ako umyté ovocie. Vraciam sa do izby a dvere do kúpeľne zatváram za sebou aj za Everym a jeho agentmi.

Prečo to robím?

Aby som nemala svedkov.

Čím ťa zabijem, Alláví?

Leží na chrbte nahý na posteli. Kľaknem si k nemu. Otvorím ústa.

Vkĺzne do mňa. Do hrdla. Hlboko.

Mám ti ho odhryznúť, Alláví? Ako som to chcela urobiť tomu bezdomovcovi v Barcelone? Ako všetkým, ktorí mi tak ublížili?

Nevšíma si moje napätie, pohybuje sa v mojich ústach, napína sa, zrýchľuje rytmus a ticho stoná. Cítim, že sa blíži k vyvrcholeniu. Uchopí ma za ramená a prevalí na chrbát. Roztiahnem nohy. Utop sa vo mne, strať cestu, upadni do hlbín. Pohltím ťa, zovriem, rozdrvím.

Ako sa po arabsky povie jebať? Ako sa po arabsky povie zabiť? Ako sa po arabsky povie smrť?

„Smiem striekať do teba?“ zašepká.

Nie, to nie! To nechcem. To nesmieš. Na poslednú chvíľu sa prudko odtiahnem, jeho husté biele semeno mi zaleje brucho, prsia a zopár kvapiek sa donesie až k mojim perám. Je toho veľa. Ako keby z artézskej studne v púšti vystrekol gejzír. Ako keby už dávno nemal ženu. Vykríknem. Telom mi prebehne kŕč. Nohy dupú do pokrčených plachiet. Boky sa vzopnú.

„Preto si na mňa čakala?“

Kývnem.

Aj preto ťa zabijem.

Je ráno, keď vychádzam z hotela. Vo vzduchu poletujú snehové vločky. Na Columbus Circle to kĺže. Hlavu mám prázdnu, telo unavené.

Zamierim k taxíku, ktorý mi Alláví zavolal, ale kým doň stačím nasadnúť, chytí ma v podpazuší pevná mužská ruka, strhne ma späť, odvedie na opačnú stranu, strčí do bielej Hondy a posadí na zadné sedadlo.

„Zbláznili ste sa, Ro?“ vyštekne Every a otočí sa ku mne od volantu. „Pokojne s ním trtkajte, mne je to fuk, ale nemôžete nechávať mikrofóny v kúpeľni. Niečo sme počuli, ale nie všetko. My tie informácie potrebujeme, Ro.“

Bezmyšlienkovito prikyvujem a som úplne omámená.

„Ak si myslíte, že na to stačíte sama, tak sa mrzko mýlite. Toto nie je hra na policajtov a zlodejov. Toto je skutočnosť. Ten chlap je strašne nebezpečný. Nemyslite si, že vám to tak ľahko prejde. Bude vás preverovať, nie je naivný, neuspokojí sa s tým, čo ste mu nahovorili. Mali ste na neho ísť pomaly. Na tomto sme sa nedohodli!“

Udrie päsťou do volantu.

„Kurva!“ precedí ticho medzi zubami. „Mal som vedieť, že sa na vás nedá spoľahnúť.“

Vysadí ma pred hotelom, so škrípaním pneumatík vyrazí od chodníka a ani sa za mnou neobzrie.

V mojej izbe vládne kalné svetlo zimného popoludnia. Veci sú rozmazané. Stojím uprostred so zvesenými rukami.

Dlho.

Potom si pritiahnem kabelku, ktorá mi visí na pleci, chvíľu v nej hľadám a nakoniec vytiahnem papierik s naškriabaným telefónnym číslom. Odklopím kryt mobilu a vyťukám ho.

„Hello,“ povie hlas, ktorý vo vyšších tóninách škrípe, ako keď ruka skĺzne po hmatníku gitary.

„Potrebujem objatie,“ poviem ticho a až potom sa zrútim.

Vo fastfoode na Deviatej ulici v Upper West Side je plno. Cítiť to tu po prepálenom omastku a chudobe. Väčšina hostí sú černosi. Ozýva sa smiech. Po chrbte mi steká cícerok potu. Šiška chutí po pilinách.

Danny príde skoro s polhodinovým oneskorením, vo chvíli, keď sa už chystám odísť. Má na sebe trojštvrťový hnedý kožúšok a baranicu narazenú až na uši. Škerí sa. Vyzerá ako paródia na černošského Santa Clausa.

„Ahoj, Francúzka,“ povie a vkĺzne do boxu vedľa mňa. Cítiť z neho zimu.

„Ahoj, gitarista,“ odpoviem.

„Momentálne nezamestnaný gitarista. Vyhodili ma. Ani som si z toho jablka nestačil odhryznúť.“

Stiahne si kožúšok a zamáva na servírku.

„Máš prachy, baby?“ spýta sa ma.

„Daj si, na čo máš chuť.“

Je hltavo, ako keby nejedol niekoľko dní. Mastné ústa si utrie do rukáva vyťahaného čierneho svetra.

„Tak čo teraz, Francúzka? Prechádzka po Central Parku? Na to je strašná zima.“

„Len niekde posedieť. A možno mlčať. Nič nerobiť.“

Skúmavo sa na mňa pozrie. Oči má ako rozpustenú čokoládu. Láskavé. Chápavé.

„Niečo sa zmrvilo, však?“

Prikývnem.

„Chce sa ti o tom hovoriť?“

„Nie.“

Chvíľu sedí mlčky. Potom energicky vstane.

„Zober si kabát a padáme. Poznám jeden podnik vo Village. Na pokazenú náladu nie je nič lepšie ako bourbon.“

Vezmem si kabát a idem.

O štyri hodiny neskôr.

Sedíme pri stolíku pre dvoch v Pizza Box na Bleecker Street. Dvorček, na ktorom sa sedáva v lete, je pochopiteľne zatvorený, ale aj tak je tu veľa ľudí. Na rozdiel od ostatných krčiem v okolí si tu totiž človek nemusí dávať nič na jedenie.

Na pokazenú náladu je bourbon.

Sedíme a držíme sa za ruky. Ako dvaja stratenci. Ako keď po sebe tápame v tme našich životov. Ako keby sme si išli v ústrety po kamenistej ceste a potkýnali sa pri tom. Ako dvaja slepci. Ako dve opustené labute.

Veľa toho nenahovoríme. Som trochu opitá. Danny sa všetkému smeje. Z jeho ružových dlaní vyžaruje teplo. Natiahnem sa cez stôl a pobozkám ho na ústa. Pozeráme sa jeden druhému do očí.

„Poď so mnou ku mne do hotela, gitarista.“

ro@gmail.com pre claude.montgard@orange.fr

New York 18. decembra 2014

Milý Claude, už si sa niekedy miloval s černoškou? Nie, nemusíš mi odpovedať, nechcem ťa spovedať. Chcem sa ti zveriť. Tak len mlč, prosím, len ma počúvaj. Už nie je čas hovoriť si zbytočnosti.

Ten večer s Dannym v mojej izbe v newyorskom hoteli Wellington bol jeden z najkrajších, aké som kedy zažila. Neurážaj sa, prosím. S tebou to bolo... iné. S tebou existovala budúcnosť. Toto žiadnu budúcnosť nemalo. Len prítomnosť. Len teraz. Žiadne zajtra. Žiadne pozajtra. Žiadny vzťah. Láska, baby? Kdeže. Len naše telá v nekonečnosti vesmíru.

Keď sa vyzliekol a zostal predo mnou stáť nahý, cúvla som, aby som si ho mohla dobre prezrieť. Nebol čierny, bol... antracitový. Vždy som si myslela, že čierna je symbolom smútku, zániku i smrti. Spomenula som si, že v Apokalypse, v ktorej sa rozpráva o zániku sveta, sa hovorí, že „slnko sčernelo ako smútočný šat“. Keď som stála v Aténach na Akropole, pripomínala som si čierne plachty hrdinu Tézea a pokiaľ som sa nemýlila, keď smrteľne ranený Tristan v stredovekej legende čaká Izoldu, vie, že biele plachty znamenajú, že Izolda pláva k nemu, čierne, že na lodi nie je. Vo všeobecnosti ide o farbu zániku a nešťastia. Čierna mačka cez cestu prináša smolu, uvidieť čierneho havrana znamená zlé znamenie a čierny cap dokonca predstavuje samotného Satana. Čierna je symbolom hriechu. Zlým myšlienkam dodnes hovoríme čierne.

Ja som však zoči-voči tomu krásnemu nahému mužovi, ktorý predo mnou stál v mojej izbe, žiadne čierne myšlienky nemala. Naopak. Akoby mi jeho farba priniesla úľavu, ako keby ma jeho čierna farba rozpaľovala, ako keby vzkriesila oheň vo vyhasnutom ohnisku. Stačí zafúkať a uhlíky sa rozžeravia.

Nehanbil sa, hoci ja som zostala oblečená. Stál oproti mne uvoľnene, ruky zvesené pozdĺž bokov, ľavú nohu zľahka predkročenú. Vnímala som svaly, šľachy, úpony. Vnímala som kontrast medzi mužným telom a chlapčenskou tvárou, na ktorej ešte stále pohrával úsmev. Spomenula som si, že presne takto na mňa pôsobil Michelangelov Dávid. Ako muž a zároveň chlapec, ako muž, ktorý predstavuje sex, a chlapec, čo symbolizuje nevinnosť.

Ale zo všetkého najviac som vnímala jeho veľkosť.

Vždy som počúvala, že černosi majú veľké údy, a tých niekoľko pornofilmov, ktoré som videla s tebou, Claude, to len potvrdzovalo. Ale uvidieť niečo také na vlastné oči bolo ohromujúce. Prvé, čo mi napadlo: Preboha, ako sa do mňa zmestí? Danny po mne túžil, to bolo očividné, týčil sa predo mnou ako... kôl. Videla som v jeho očiach, že ho do mňa chce zasadiť, ako keby staval nový plot. Napadlo mi, že je to zároveň baranidlo, ktorým rozrazí moju bránu a vyplieni ma do dna, že dosiahne hlboko do brucha a možno až k srdcu. Že ma roztrhne na tisíc kúskov, aby ich potom spojil do jedinej veľkej a nekonečnej rozkoše.

Natiahla som obe ruky a dotkla sa ho.

Toto je to big apple, veľké jablko. Nechcem sa doň zahryznúť, chcem ho len ochutnať. Chcem mať jeho šťavu na perách a roztierať ju jazykom. Dovoľ mi to, Danny boy.

Som Eva a ty si Adam.

Poď.

Až potom môžeme upadnúť do pekla pochybností.

Sedíme s Allávím nahí medzi pokrkvanými plachtami, chrbtom sa opierame o peľasť a na kolenách máme tácne s kávou a džúsom. Sú skoro tri hodiny ráno a Alláví nechal priniesť malé občerstvenie. Jednohubky a ovocie zostali na stole, pitie sme si vzali do postele. Pred chvíľkou sa do mňa vystriekal a ja pod sebou cítim mokro, v ktorom sa miešajú naše telesné šťavy a náš pot. Nie je to nepríjemné, len to trochu chladí. Schádzame sa skoro každý večer. Okolo šiestej vždy naposledy pobozkám Dannyho, vyleziem z postele, idem do kúpeľne, osprchujem sa, oblečiem sa, taxík ma z hotela Wellington odvezie do hotela Miranda Oriental, vyjdem na tridsiate šieste poschodie, prejdem cez chodbu, kľúčom si odomknem izbu číslo 1 061, pobozkám Allávího, vyzlečiem sa, vleziem do postele a zase roztiahnem nohy. A po celý ten čas premýšľam, ako si prvého muža udržať a druhého zabiť.

A prežívam rozkoš, akú som predtým nikdy nepoznala.

Alláví ma drží okolo pliec a rukou mi zviera prsník. Má dvojdňové strnisko, a keď ma lízal, poškriabal mi stehná. Danny ma popoludní trochu pohrýzol, ale Alláví si nič nevšimol. Mám ich medzi nohami oboch.

„Ako sa po arabsky povie jebať?“

Pozrie sa na mňa a krátko sa zasmeje.

„Ty máš otázky! Ani neviem, či toto slovo v Egypte vôbec používame.“

„V Egypte?“

„Áno. Arabčina má veľa dialektov, inak sa hovorí v Egypte a Sýrii, inak v Iraku alebo Maroku.“

„A ako sa povie smrť?“

„Toto slovo poznáme naopak dobre. Mót alebo Mút. Smrť je neoddeliteľnou súčasťou arabského sveta.“

Odložím tácku a pretiahnem sa.

„A ako sa povie orgazmus? Vo francúzštine mu hovoríme la petit morte, malá smrť.“

Zase sa zasmeje.

„Myslíš ty vôbec na niečo iné?“

Otočím sa k nemu chrbtom. Viem, že má rád krivku môjho krku, prehnutie bokov a obliny môjho zadočka. Cítim jeho ruku, ale nemyslím na to, ako do mňa o chvíľku strčí prsty a ako ma začne hladiť. Myslím na Dannyho, ako leží v mojej posteli v hoteli Wellington, ako spí na boku, schúlený do klbka ako dieťa. Myslím na jeho oči, keď mi hovorí „moja malá Francúzka“. Myslím na jeho telo, ako sa napína, keď si ma berie. Myslím na to, ako to bolí a zároveň ako strašne ma to vzrušuje, keď do mňa nenáhlivo a ohľaduplne preniká.

A myslím aj na to, že už čoskoro budem musieť niečo podniknúť, že táto situácia nemôže trvať dlho. Every sa mi od tej prvej noci neozval, ale viem, alebo skôr tuším, že on aj jeho agenti sú blízko, že čakajú, že ma nespúšťajú z očí. Takisto viem, že Alláví má nejaké podozrenie, že ma necháva sledovať a je len náhoda, že som ho zatiaľ nepriviedla do Wellingtonu. Možno zatiaľ nechce byť dôsledný, možno sa tomu vyhýba, inak by ma musel odhaliť hneď v prvý večer. Možno som skutočne jeho charúf, jahniatko. Že mu stačí, keď za ním každý večer chodím.

Prsty do mňa vkĺznu. Prehnem sa. Viem, že to má rád.

„Počuj, Ro, začiatkom januára budem musieť odísť. Mám nejaké obchodné rokovanie v Las Vegas.“

Vnímam na uchu jeho horúci dych.

„Chcem, aby si išla so mnou.“

Otočím sa. Prsty zo mňa vykĺznu. Keď mi ich položí na brucho, cítim, aké sú mokré.

„Prečo to chceš?“

„Bavíš ma,“ povie a pobozká ma na plece. „Možno ťa milujem.“

„Neverím.“

„Povedal som možno.“

Zavrtí sa, aby sa ku mne mohol pritlačiť celým telom.

„Ale chcem ťa so sebou. Poletíš o pár dní skôr než ja. Ubytuješ sa v hoteli Bellagio a počkáš tam. Priletím za tebou. Rokovanie bude trvať len dva dni, viac nie. Potom si to užijeme.“

„Zase skončím zdrogovaná na člne? Zase ma potom predhodíš Aburedovi? Tomu hovoríš, že si to užijeme?“

Položí mi mokrý ukazovák na ústa.

„Žiadne otázky, pamätáš? Tak znie dohoda.“

Kývnem.

Vezme medzi pery moju bradavku a začne ju cmúľať.

A ja zrazu viem, že Every mal pravdu. Že sa do mňa Alláví zamiloval. Že som ho dostala tam, kde som ho chcela mať.

„Osláviš so mnou Vianoce?“ spýtam sa, keď mi jeho úd vykĺzne z úst.

„Ty mrcha,“ povie Danny a zasmeje sa. „Teraz ma vydieraš. Vieš dobre, že som ateista.“

Znovu ho vezmem do úst. Na chvíľku.

„Naozaj?“ spýtam sa potom.

„Ako vlastne Francúzky oslavujú Vianoce?“

„Mamička pochádza z Provence. Dodržiavali sme jej zvyky. Ozdobili sme stromček a zišli sa pri štedrovečernej hostine. Hovorí sa jej reveillon. Jedli sme vianočnú čokoládovú roládu a na stole muselo byť dvanásť misiek s orechmi, olivami a ďalšími pochutinami. Ako dvanásť apoštolov. A potom sme išli do kostola na polnočnú.“

„Žiadny Santa Claus?“

„Žiadny. Père Noël.“

„Aký je medzi nimi rozdiel?“

Zasmejem sa.

„Žiadny.“

A zase ho mám v ústach.

„A ako chceš osláviť Vianoce tu? Trtkaním?“

Plesnem ho cez brucho.

„Prasa!“

Teraz sa zasmeje zase on.

„To, čo robíš, je krásny vianočný zvyk.“

A vystrekne mi do úst. Hltavo ho prehĺtam ako sladkú vianočnú mannu. Vzlyká pritom ako malé dieťa.

S perami zalepenými jeho semenom potom ležím vedľa neho a hľadím do stropu. Nechala som roztiahnuté závesy a zvonku nám New York signalizuje, že Vianoce sú naozaj za dverami.

Vezmem Dannyho za ruku.

„Po Novom roku budem musieť odísť.“

Zdvihne sa na lakťoch a pozrie sa na mňa.

„Kam? A prečo?“

„Nepýtaj sa ma, prosím. Jednoducho musím.“

„A čo bude so mnou?“

Pred troma dňami sa ku mne do hotela nasťahoval. Malý dojemný otlčený kufrík a starostlivo opatrované puzdro s gitarou Stratocaster.

„Na takejto hrával Hendrix,“ povedal mi pyšne. „Celý môj majetok.“

Teraz tu leží a oči mu plávajú v tme.

„Zober ma so sebou.“

„To sa nedá,“ poviem a pritiahnem si ho k sebe. „Poď, ešte nikam nejdem.“

Je už skoro ráno, keď sa vymaním z jeho objatia a prejdem do vedľajšej izby. Vytiahnem mobil a vyťukám číslo, ktoré mi dal Every pre prípad, že by som sa s ním potrebovala rýchlo spojiť. Len čo sa na opačnom konci ozve mužský hlas, potichu poviem:

„Las Vegas, 19. januára.“

A zavesím.

Vrátim sa do spálne.

Leží a tvári sa, že spí. Kľaknem si nad neho. Hladkám jeho telo a držím jeho úd, ktorý stále ešte nemá dosť. Občas ho beriem do úst.

Ani ja nemám dosť. Som nenásytná.

Je čierny ako mrazivá noc, ktorá nás obklopuje. Je čierny ako moje včerajšie myšlienky. Je čierny ako uhlie na londýnskom remorkéri. Je čierny ako černozem, do ktorej sa pochováva.

A ja som biela.

Sme negatív.

Sme čiernobiele Vianoce.

JANUÁR

– LAS VEGAS –

Neviem, čo cítil Ben „Bugsy“ Siegel, keď prvýkrát dorazil do tohto horúceho a prašného kúta Nevady, aby tu postavil prvé kasíno, ale keď som ja pristála na McCarran International Airport a vyšla z klimatizovanej budovy letiska, dýchla na mňa púšť, hoci nemohlo byť viac než pätnásť stupňov Celzia a s letnými horúčavami sa to určite nedalo porovnať. Lenže púšť, to nie je len horúco, ale aj sucho a prach. Mala som pocit, že mi Mohavská púšť škrípe v zuboch ako piesok na pobreží Stredozemného mora.

Po newyorskom snehu a mraze nezostala ani pamiatka. Rozopla som si kožúšok a nadýchla sa. Zdalo sa mi, že v nose cítim prenikavú vôňu ostrice.

V Bellagiu nezostalo z vône púšte nič. Hala s lustrami od Tiffanyho, salóniky s pruhovanými kreslami, koncertné krídla, rokoková reštaurácia, pohyblivé schody do baru pod fialovým neónom. Skleník a motýle. Botanická záhrada, butiky aj kaplnka, v ktorej sa sobáši. Mišmaš luxusu a nevkusu. Absolútne súkromie. Ticho. Žiadni Indiáni. Vo vzduchu sa vznáša vôňa orientálnych kvetov ani nie ako v Nevade, skôr ako na Jamajke.

Veľká izba a ešte väčšia mramorová kúpeľňa s obrovskou hlbokou vaňou.

Cítim sa stratená. Bojím sa, že keď sa v tej vani vykúpem, utopím sa. Môj pocit nezaženie ani zamatový hlas Franka Sinatru, ozývajúci sa ako sprievod nádhernej fontány pred hotelom. Z okna vidím na tmavom nebi visieť kúsok mesiaca, ktorý mi pripomína naostrený kosák.

Som sama.

Večer volám Dannymu z mobilu, ktorý som si kúpila na letisku.

„Ako si moja malá Francúzka užíva mesto hazardu?“ spýta sa ma.

„Neužíva. Sedí v izbe a cnie sa jej.“

„Za čím? Za vianočnými zvykmi?“

„Za veľkým jablkom.“

Zasmeje sa, ale ja z jeho hlasu žiadnu veselosť necítim. Mám výčitky svedomia, že som ho tam tak nechala. Stále ho vidím stáť pri výťahu s tým jeho obitým kufríkom a gitarou.

„Kam pôjdeš?“ spýtala som sa ho, keď som ho bozkávala na rozlúčku.

„K jednému kamošovi, neboj sa. Dostali sme na tri týždne zmluvu v jednom klube vo Village. Potom sa uvidí.“

„Môžem ti dať nejaké peniaze.“

„Chceš ma uraziť?“ povedal a bol preč.

Nechcela som, aby mi takto odišiel zo života.

O hodinu neskôr volá Alláví. Prepojili ho z recepcie na pevnú linku. Má unavený hlas a viac než kedykoľvek predtým rozoznávam v jeho francúzštine cudzí prízvuk.

„Salut . Tak si doletela v poriadku.“

Nepýta sa. Konštatuje.

„Áno.“

„Si spokojná s hotelom?“

„Áno.“

„Sú na teba dobrí?“

„Áno.“

Radšej samé áno. Kosáčik mesiaca vyzerá ako zbraň.

„Myslel som, že priletím o trochu skôr, ale musím sa zdržať v New Yorku. Nebudeš sa nudiť?“

Prvýkrát poviem nie.

„A žiadni černosi,“ dodá a zavesí.

Preboha!

Znamená to, že vie a že mi to toleruje? Znie to nebezpečne. Nesmiem do toho Dannyho zatiahnuť. Nikdy. Aj za cenu, že mu prestanem volať a už sa s ním nikdy neuvidím.

Večer sa zamknem a idem skoro spať. Sníva sa mi o Jimim Hendrixovi.

Na Stripe je kopa ľudí, aj keď fúka celkom čerstvý vietor. Chlapci ponúkajúci dievčatá klopkajú v ruke kartami ako štrkáče. Tučný Elvis pred Caesars Palace celkom obstojne do mikrofónu spieva Love Me Tender . Pred Mandalay Bay stretnem svadobčanov. On je vysoký suchár s nafučaným výrazom a červenými lícami, ona drobné a celkom pôvabné dievča v dlhých bielych šatách. Kašírovaná Socha slobody im na cestu životom kynie pochodňou. Mesto-kulisa sa nakrúca ako melancholická štetka po niekoľkých plastických operáciách. Nie je v ňom nič skutočného.

Nakoniec skončím pod gotickým tehlovým stropom baru Griffin a počúvam, ako z elektrického jukeboxu hrajú Dire Straits. Opieram sa lakťami o barový pult a usrkávam martini.

Okrem mňa tu sedí asi štyridsaťročný muž v uváľanom saku, prepotenej košeli a povolenej kravate. Zíza na mňa mokvavými očami človeka, ktorý prebdel najmenej tri noci. Nakoniec sa osmelí a nakloní sa ku mne. Cítim jeho kyslastý dych.

„Vyhrali ste?“ opýta sa.

„Vyzerám na to?“

„Hej. Trochu hej.“

„Nehrám.“

„Čože?“ povie prekvapene a nakláňa sa bližšie. Kyslastý dych ma skoro zrazí zo stoličky. Zblízka v jeho beľme vidím popraskané červené žilky.

„Samotná baba v Las Vegas, a nehrá?“

Pokrúti hlavou, akoby to vôbec nechápal.

„Nechcete ísť so mnou? Možno by ste mi priniesli šťastie,“ spýta sa.

Pivo už má dávno stuchnuté.

Pozriem sa na dno prázdneho pohára a pokrčím plecami. Mám sedieť tu a pomaly sa opíjať, alebo ísť s ním a pozerať sa, ako míňa posledné peniaze? Vyjde to narovnako.

„Tak fajn,“ poviem. „Ale iba na chvíľku.“

Zazubí sa na mňa. Vľavo hore mu chýba očný zub a úsmev pripomína úškľabok perverzného Satyra.

„A žiadne sexuálne návrhy,“ dodám.

Satyr sa zaškľabí ešte viac.

Budova MGM na križovatke Stripe a Avenue Duka Ellingtona. Vonku stojí socha zlatého leva. Ako som si niekde prečítala, je to vôbec najväčšia bronzová socha v celých USA, čo je pre toto mesto – pozlátku príznačné. Vo vnútri sa v presklenej klietke prechádzajú živé levy, predsa len o niečo menšie, ale rovnako autentické. Hollywoodske filmové štúdio MGM síce v pôvodnej podobe už dávno neexistuje a Goldwyn s Mayerom už dávno točia filmy v nejakej inej dimenzii, ale tradícia zostáva. Komu dnes značka MGM patrí? Japoncom? Číňanom? Spomeniem si na čiernobielu fotografiu Liz Taylorovej v hoteli Mariott v Cannes, pod ktorou sme sa s Allávím prvý večer milovali. Aj ona svoje najslávnejšie filmy nakrútila pod značkou MGM, či nie? Každopádne je to jedno. Obrovský priestor s hracími automatmi, stolmi na ruletu, black jack, poker, baccarat, craps, keno a ďalšie hry aj športové stávky však filmové štúdio pripomína. Zároveň však mám pocit, že som sa ocitla v predizbe nejakej pekelnej inštancie, kde nás to zomelie a na druhom konci vypľuje navždy zmenených a poznačených. Stačí podpísať zmenku a vyzdvihnúť žetóny. V Hollywoode by to lepšie nevymysleli.

„Automaty, alebo ruleta?“ spýta sa ma môj spoločník.

Oči mu plávajú ako v slzavom údolí.

Pokrčím plecami.

„Tak dajme tomu ruleta.“

Prisadáme si k šesťdesiatročnej dáme s umne vyčesaným drdolom a tridsaťročnému vyziabnutému chlapíkovi k prvému stolu v druhom rade. Dáma má pred sebou kôpku žetónov, chlapík si bielou vreckovkou utiera čelo a nevyzerá ako niekto, kto by rozbíjal bank. Vysoký nagélovaný krupiér s výrazom padlého anjela si nás spýtavo premeria.

„Najnižšia stávka dvadsať dolárov,“ povie a znie to ako ševelenie Sirén lákajúcich zblúdených námorníkov.

„Dajte mi za dvesto,“ povie môj spoločník a krupiér pred neho postaví stĺpiky farebných žetónov.

Kasíno je skoro plné, všade je kopa ľudí. Je sobota večer a do Las Vegas sa schádzajú hráči z celého sveta. Hracie automaty blikajú ako predvianočná výzdoba na Broadwayi a je úplne jedno, že sa rok prehupol do nového času. Vari si v januári nedávame predsavzatia a nečakáme, že sa na nás konečne usmeje šťastie? Sme happy a  easy . Sme nová doba. Sme nový svet, nová generácia. S ničím si nelámeme hlavu.

Servírka v čiernych pančuchách, lodičkách na vysokom podpätku a v červenom korzete s prehnane veľkými košíčkami podprsenky sa nás príde opýtať, čo si dáme na pitie. Kto hrá, neplatí. Kto pije, hrá. Kto je opitý, stráca sústredenie.

Martini a pivo.

A staviame. Na čiernu. Na červenú. Nepárna. Párna.

„Rien ne va plus,“ oznamuje krupiér.

Stĺpik žetónov pred nami sa zmenšuje.

Natiahnem ruku a položím päťdesiatdolárový žetón na devätnástku. Devätnásteho uzavrie Alláví svoj obchod. Devätnásteho ho zabijem.

Môj spoločník sa na mňa pozrie. Oči má opuchnuté, ako keby nespal týždeň.

„Prečo devätnástku?“

„Len tak.“

„Žiadny dátum narodenia?“

Pokrútim hlavou a sledujem otáčajúcu sa ruletu a bielu poskakujúcu guľôčku.

„Nineteen. Dix neuf. Devätnásť,“ oznámi krupiér a prisunie k nám stĺpik žetónov.

Môj spoločník sa na mňa bez slova pozrie. Neprejavuje žiadne emócie.

„Viete, aká je pravdepodobnosť, že vyhráte na stavené číslo?“

„Neviem.“

„V rulete je tridsaťsedem políčok. Americká ruleta má navyše dvojitú zelenú nulu. Tridsaťosem políčok. Tak si to spočítajte.“

„Nechce sa mi to počítať.“

Stále na mňa hľadí. Oči má zrazu prekvapivo čisté, ako keby ich výhra umyla živou vodou.

„Ste Francúzka?“

Otočím sa k nemu.

„Ako vám to napadlo?“ spýtam sa.

„Hovoríte po anglicky s bretónskym prízvukom.“

Trochu nútene sa zasmejem.

„Koľko ste v živote stretli Bretóncov hovoriacich po anglicky?“

„Moja žena pochádzala z Bretónska.“

„Aha,“ poviem.

Vrátim sa späť k rulete. Končia sa stávky. Natiahnem ruku, chvíľku zaváham a potom znova položím žetón na devätnástku.

Všetky hlavy sa obrátia ku mne. Niekoľko ľudí sa zastaví pri našom stole. Periférnym pohľadom vidím, že sa k nám obracajú aj od vedľajšieho stola. Dáma s drdolom prestane stavať, tridsiatnik oproti mne sa potí dvojnásobne.

„Rien ne va plus,“ povie krupiér, jednou rukou roztočí ruletu a druhou vhodí do protismeru guľôčku.

Je absolútne ticho, len svojho spoločníka počujem hlboko dýchať. Dych má prerývaný, ako keby práve zabehol maratón.

Guľôčka sa točí a točí a potom spadne do žliabka.

„Ninteen,“ oznámi krupiér. „Dix neuf. Devätnásť.“

Ozve sa hlasitý vzdych a vzápätí vzrušený hovor.

Všetci pozorujú, ako ku mne krupiér prisúva žetóny. Tvári sa, ako by to išlo z jeho vrecka.

Môj spoločník chvíľu nepohnuto sedí, potom si prejde po líci rukou, ako keby sa prebúdzal. Nakoniec sa sťažka oprie o operadlo stoličky, zvesí ruky a povie:

„Je to vaše.“

Vstanem.

„Neprichádza do úvahy. Nechcem to. Vy ste prišli hrať, ja nie.“

Potom sa však skloním a zoberiem zo stola jeden žetón.

„Pre šťastie,“ poviem a zberám sa na odchod.

V tej chvíli uvidím medzi zvedavcami stáť Everyho. Nemá v tvári žiadny výraz. Len sa pozerá. Ako kamenná socha. Oči má ľadové.

Okamžite pochopím, že pre šťastie budem potrebovať viac než jeden žetón.

V noci mi na mobil volá Danny.

„Cnie sa mi,“ povie miesto pozdravu.

„Mne tiež,“ odpoviem a v duchu preberám možnosť, že by Alláví nechal môj mobil odpočúvať. Nenapadá mi, ako by mohol zistiť, že som si vôbec kúpila nejaký nový. Hádam je to bezpečné.

„Prídem za tebou.“

Strniem.

„Ako ti to napadlo? Čo angažmán?“

„Vyhodili nás. Nie sme vraj dosť cool .“

V hlave mi šrotuje.

„Miláčik, nechoď. Devätnásteho tu musím niečo zariadiť a do konca januára som späť v New Yorku.“

Ticho na druhom konci. Potom:

„Čo je s tebou, Francúzka? Deje sa niečo?“

A po pauze:

„Ty tam niekoho máš?“

„Nemám, Danny, prisahám.“

„Neprisahaj. Poznám to na hlase. Veľký biely brat?“

Cvak. Zavesí.

Stojím uprostred izby a celá sa trasiem.

ro@gmail.com pre claude.montgard@orange.fr

Las Vegas 11. januára 2015

Milý Claude,

dnes v noci prišiel Alláví. Nedal mi vedieť vopred, neozval sa štyri dni. O jednej v noci ma zobudil telefón z recepcie.

„Nespi,“ povedal mi unaveným hlasom. „O desať minút som hore.“ Rozsvietila som lampičku na nočnom stolíku. Moderné zariadenie izby mi zrazu pripadalo ako väzenská cela, z ktorej niet úniku. Odvšadiaľ sa ku mne naťahovali tiene a dlhými prstami mi zvierali hrdlo.

Ešte nie som pripravená,Claude.

Allávího šľachovité telo sa leskne od potu. Milovali sme sa nepretržite dva a pol hodiny a teraz udychčaní ležíme vedľa seba a zízame do stropu. Tvár mám ulepenú od jeho posledného výstreku a na perách cítim horkosladkú chuť jeho semena. Ešte sa mi občas kŕčovito zachvejú nohy. Mala som niekoľko orgazmov a telo mám vláčne ako teplú čokoládu.

Alláví si jednu ruku založí za hlavu a druhou si ma pritiahne k sebe. Na okamih mu položím hlavu na hruď. Počujem, ako mu hlasno búši srdce. Jednu nohu má pokrčenú a úd mu zľahnuto visí na stehne. Bol vo mne všade.

„Devätnásteho sa tu stretnem so svojimi obchodnými spoločníkmi a uzavrieme veľký obchod. Potom spolu odletíme niekam do tepla.“

Dlaňou mi obomkne prsník.

Mlčíme. Potichu hučí klimatizácia.

Priloží mi pery k uchu. Jeho dych ma šteklí.

„Čo keby sme sa vzali?“ zašepká.

Chvíľu nie som schopná slova. Potom sa odtiahnem a pozriem sa na neho. V tme sú jeho oči ešte temnejšie. Vidím cez ne niekam do samotnej hlbiny.

„Prosím?“ poviem a vôbec si nie som istá, že niečo také vyslovil.

„Počula si ma dobre. Budúci mesiac. Tu. Predtým, ako odletíme preč.“

„Po tom všetkom, čo sa stalo?“

„Áno. Možno práve preto.“

V tme sa mi začínajú zjavovať tváre. Fabio, Bernabeu, Aburedo, Laughlin, grófka... Defilujú okolo mňa ako sprievod maškár z béčkového hollywoodskeho hororu.

Čím ťa zabijem, Alláví?

Obchod so zbraňami na ulici kúsok od Stripu. Predavač s dlhým, umne spleteným vrkočom môže mať tak štyridsať. Má ostro rezanú krásnu tvár, ale tričko s nápisom FREE STYLE mu rozťahuje ohromné brucho. Oči má kruté a zreničky rozšírené. Odhadujem ho na Indiána alebo aspoň na miešanca. A drogu na meskalín, hoci tým si istá nie som. Len sa mi v mysli zrodila predstava nekonečnej púšte a vysokých kaktusov.

Pozerá sa na mňa a čaká. Vôbec nežmurká.

„Chcela by som pištoľ,“ poviem.

Pomaly si ma premeria pohľadom od hlavy až k päte. Pod rozopnutým plášťom mám na sebe jasnozelené šaty končiace sa niekde v polovici stehien. Očami sa na tom mieste zastaví a chvíľu trvá, kým ich zase zdvihne ku mne. V tvári má úplne kamenný výraz. Ako keby mu ho odliali v nejakej forme.

„Chápem,“ povie nečakane vysokým hlasom. „Ženská ako vy zbraň potrebuje. Nejakú hračičku pre barovú mačičku.“

„Áno,“ odpoviem a ani sa nezačervenám.

„Vyznáte sa v zbraniach?“ opýta sa.

„Nie.“

„Mám vám poradiť?“

„Áno.“

Sklopí zrak a zahľadí sa mi na ruky.

„Niečo do kabelky?“

„Áno.“

Skloní sa, otvorí presklenú vitrínu, vytiahne z nej dve strieborné zbrane s bubienkom a čiernou rukoväťou a položí ich predo mňa.

„Toto je revolver Smith & Wesson, model 36 Chiefs Special, najmenšia päťranová tridsaťosmička s rámom z nehrdzavejúcej ocele. A toto je pištoľ Ruger LC9s, kalibru 9 mm Luger. Ľahko sa nosí a ukladá do puzdra. Má pevný úchop a dobrú kontrolu pri streľbe.“

Vôbec neviem, o čom hovorí. Spozná to z môjho pohľadu.

„Problém je, že ideálna univerzálna zbraň pre ženu neexistuje. Výber závisí od toho, či chcete strieľať do terča, alebo do ľudí. Keby som si mal vybrať ja, dal by som prednosť pištoli. Tristošesťdesiat gramov, slabý spätný náraz, päť rán na vyriešenie problémov stačí.“

Neviem, či vtipkuje, alebo to myslí vážne. Hľadí na mňa tými meskalínovými očami a čaká.

„Tak ja si ju vezmem,“ poviem váhavo.

Poťažkám zbraň v ruke.

„Fajn,“ povie. „Super výber. Tristoosemdesiat dolárov.“

Prikývnem.

Pristrčí ku mne nejaký papier.

„Tu vyplňte registráciu. Stačí mi akýkoľvek doklad, napríklad vodičák.“

Vytiahnem z kabelky pas Celindy Youngovej a položím ho na pult.

Oči sa mu rozbehnú ako po ďalšej dávke drogy.

„To nepôjde,“ povie. „V USA si môžete kúpiť zbraň len v štáte, v ktorom máte trvalé bydlisko. Vy ste navyše Angličanka. Tento revolver vám predať nemôžem.“

Hľadí na mňa. Vidí v mojej tvári sklamanie. Pohľadom opäť zíde k mojim stehnám. Prešliapne z nohy na nohu. Potom ešte raz. Oboma rukami sa oprie o pult. Vezme obe zbrane, vráti ich späť do vitríny a zamkne ju. Potom sa na mňa znova pozrie. Prechádza očami nahor cez môj rozkrok až k prsiam. Oblizne sa. Čelo sa mu leskne od potu.

„Možno by sa nejaké riešenie našlo,“ povie chrapľavo. Hlas mu znie o oktávu nižšie.

Pomaly natiahne ruku a otvorí dvierka vedúce za pult. Ide k dverám, zamkne a otočí ceduľku. CLOSED. Zatvorené. Sme odrezaní od zvyšku sveta. Len ja a meskalínový Indián.

„Poď so mnou,“ povie a už sa ani nezdržuje vykaním.

Stojím tam. Paže mám zvesené. Kabelka mi vykĺzne z ruky a spadne na podlahu. Po nej nasleduje sa šušťaním plášť. Urobím krok. Ďalší. Som za pultom, potom prejdem cez dvere do malej miestnosti bez okien. Stojí tam písací stôl s vypnutým počítačom a starý ošúchaný kožený gauč.

Otočí sa ku mne. Vyzerá ako perverzná kópia totemu nejakého barbarského kmeňa. Medzi perami sa objaví špička jazyka.

„Vyzleč sa,“ povie. „Ukáž mi ju.“

Pripadám si ako v spomalenom filme. Natiahnem ruky, rozopnem si šaty pri krku a pretiahnem si ich cez hlavu.

„Podprdu si nechaj. Len nohavičky,“ nariadi.

Zakvačím prsty za gumu na pančuchách a spolu s nohavičkami si ich stiahnem ku kolenám. Včera som sa holila a pahorok mám hladký ako okvetný lístok. Mlčky sa na mňa pozerá a jednou rukou si rozopína nohavice. Nemá slipy a z rázporku mu vykĺzne štíhly, prekvapivo krásne tvarovaný, tmavý a dlhý úd. Uzdičku má prerezanú a žaluď obnažený. Pripomína mi veľký červený piestik.

Kľaknem si k nemu.

Vonia nejakým korením. Divokou zanoväťou. Alebo dymom z táborových ohňov. Alebo čerstvo stiahnutou kožou.

Niečo zašepká. Nejakým divným jazykom. Vokály drnčia ako tetiva luku.

Stačí ho vziať do úst, dvakrát obkrúžiť jazykom, a už strieka. Neodtiahnem sa. Napĺňam rituál. Prijímam božstvo.

Ro, ach, Ro, Nevada je indiánska krajina, teraz už to vieš, však? Odveké bývanie v skalách. Kondory krúžiace nad kaňonmi. Kresby v jaskyniach. Stáda koní ženúce sa okolo rieky Colorado. Vojnové farby. Čelenky. Vietor ženúci klbká ostrice. Juky s konármi podobajúcimi sa pažiam vzpínajúcim sa k nebu. Štrkáče. Pútnici s hrkotajúcimi povozmi. Púšť.

Si vyprahnutá, Ro?

Otvorím ústa vo výkriku a zvyšok semena mi vytečie z úst a zavlaží mi prsia.

Ulice.

Ľudia.

Autá.

Kráčam po chodníku s rukou strčenou v kabelke.

A v ruke zvieram zbraň.

ro@gmail.com pre claude.montgard@orange.fr

Las Vegas 18. januára 2015

Zajtra, Claude, zajtra. Vieš, ako som strávila dnešný večer? Išla som s Allávím na večeru. House of Blues na Stripe, v jednej z veží Mandalaya Bay.Pohodlné kreslá, nádherný výhľad na žiariace Las Vegas. Aljašská platesa s ryžou. Kalifornské biele zo Sonomy. Klavirista pri bielom krídle potichu hrá Basin Street Blues.

Alláví sa dnes viac ako inokedy podobal na Omara Shariffa. Mal na sebe tmavý oblek so striebornými nitkami, modrú košeľu s tmavomodrou kravatou a tváril sa nečakane vážne. Bol nervózny. Jeho štíhle prsty s dokonale pestovanými nechtami sa hrali so soľničkou. Oči mal neprítomné a smutné.

Vzala som ho za ruku.

„Deje sa niečo?“

Odložil soľničku, zvrátil sa na operadlo kresla a zahľadel sa na mňa. Obliekla som si čierne kokteilky s veľkým výstrihom a s malou brošňou z pravých perál nad ľavým prsníkom. Bez mikrofónu. Vlasy som si vyčesala nahor a odhalila krk. Nalíčila som sa veľmi decentne, len som zdôraznila tvar pier a očí.

„Vždy zabudnem, aká si krásna,“ povedal.

„Ja viem, to hovoríš vždy. Ale neviem, či je to pravda.“

„Čo či je pravda?“

„Ty nikdy nezabúdaš.“

Usmial sa. Siahol do vrecka a položil na stôl letenky spoločnosti Air France.

„Zajtra uzavriem obchod, pozajtra sa vezmeme a letíme na Bali.“

„Čo je to za obchod?“

Ignoroval moju otázku. Vstal a pristúpil k oknu. Po Stripe, pripomínajúcom striebornú stužku rieky, sa valili autá a mesto odtiaľto z výšky vyzeralo ešte neskutočnejšie a pokiaľ možno hollywoodskejšie.

„Mám to tu rád,“ povedal po chvíli. Vždy si predstavujem, ako niekde v nejakej lacnej krčme sedí Ben ,Bugsy‘ Siegel, fajčí hrubú kubánsku cigaru a sníva o budúcnosti tohto miesta. Vieš vôbec, kto to bol Bugsy Siegel?“

„Ten gangster?“

Obrátil sa ku mne, vrátil sa späť na miesto a usrkol si z vína.

„Je trochu nespravodlivé pozerať sa na neho len ako na gangstra,“ povedal. „Bol to vizionár. Videl dosah vecí, ktorý si ostatní vôbec neuvedomovali. Las Vegas bolo predtým len špinavým zapadákovom v nevadskej púšti. On ho povýšil na jedno z najzaujímavejších miest na svete.“

„Vďaka hazardu?“ spýtala som sa.

„Volaj to, ako chceš. Ja v ňom vidím človeka predvídajúceho budúcnosť.“

„Nezabili ho potom náhodou v Hollywoode?“

„Zabili. Ale to na veci nič nemení,“ odpovedal.

Pokrútila som hlavou.

„Ako to, že človek, ktorý dokáže predvídať budúcnosť, sa nechá tak hlúpo zabiť jedným zo svojich najlepších priateľov?“

„Veľkí ľudia vždy vzbudzujú závisť.“

Víno chutilo po kalifornskom slniečku. Allávího oči sa v ňom topili ako v Mŕtvom mori.

„Čo je to za obchod?“ vrátila som sa k pôvodnej otázke.

Chvíľu mlčal, potom sa naklonil cez stôl, natiahol ruku a pohladil ma po tvári. Nežne. Nemajetnícky. Ako chápavý milenec.

„Nie je to zmluva s diablom? Akú uzavrel aj Paganini?“ spýtala som sa.

Stiahol ruku späť. Chvíľu sa na mňa mlčky pozeral a potom sa zasmial.

„Dnes v noci za tebou prísť nemôžem,“ povedal. „Ale potom ti to všetko vynahradím. A prinesiem so sebou stradivárky. Vezmeš si ma?“

Preglgla som. Do líc mi vkĺzol rumenec a skryl sa za vypité víno.

„Spýtaj sa ma pozajtra.“

„Dobre,“ povedal a pobozkal ma. Dych mu voňal kalifornskými vinicami. Ja som v ňom navyše cítila vôňu nílskych brehov. Alebo pohoria Sinaj.

Takýto rozhovor sme viedli v predvečer zabíjania, Claude.

Noc z 18. na 19. januára 2015, 4 hodiny 52 minút ráno.

Ležím a nespím.

Digitálny budík netiká a ja aj tak počujem tikot času. Ubiehajúce minúty šramotia ako krysy pod podlahou vedomia. Ako prúd ponornej rieky, ktorá nemá prameň a vlieva sa do oceánu pochybností. Znie to ako bojazlivé ľudské srdce.

Keď som v noci prišla späť do Bellagia, našla som na recepcii lístok.

„Zajtra o 9.30, izba 1 141.“

Áno, ja viem.

Nastal čas účtovať.

Ale aké účty a kto nakoniec zaplatí?

Izba číslo 1 141.

Dvere sa otvorili po prvom zaklopaní.

Neznámy muž okolo tridsiatky. Košeľa s prepotenými pazuchami. Na opasku policajný odznak a na bedrách kožené puzdro s pištoľou.

„Celinda Youngová?“

Prikývnem, akokoľvek mi to meno znie cudzo.

„Poďte ďalej.“

V izbe je príšerný neporiadok. Všade sa váľajú papiere, mastné tácky a tégliky od kokakoly. Nevetraný vzduch je ťažký ako deka. Manželská posteľ je rozostlaná. Vo dverách do kúpeľne stojí ďalší muž. Má na sebe pokrčené sako, povolenú kravatu a modré džínsy. V ústach omáľa nezapálenú cigaretu. Kývne mi na pozdrav.

V kresle pri okne sedí Every Dalton.

„Hello, Ro. You seem to be tired. Vyzeráte unavene,“ povie mi namiesto pozdravu.

„You too. Vy tiež,“ odseknem.

Prvý muž zhrnie z jedného kresla kôpku oblečenia a ukáže, aby som sa posadila. Páchne potom a nervozitou. Zostanem stáť.

„Čo to tu robíte?“ spýta sa Every.

„Čo presne máte na mysli?“

„Čo ste robili v tom obchode so zbraňami?“

Stŕpnem. Vôbec som si neuvedomila, že by ma mohli sledovať. Malo mi to napadnúť, došľaka.

„Do toho vás nič nie je,“ odpoviem spurne. Žiadna iná obrana mi nenapadne.

Vztýči sa.

„Tak to ma teda, kurva, je!“ zreve. „Ste tu len vďaka dobrej vôli Spojených štátov amerických. Tak sa podľa toho správajte. Alebo vás nechám odlifrovať na najbližšie letisko a vydať Angličanom pre niekoľkonásobnú vraždu!“

Podlomia sa podo mnou nohy a zrútim sa do kresla, ktoré mi predtým ponúkali. Vzdor je preč.

„Nikoho som nezabila,“ vykoktám, ale nie som si vôbec istá, že tým niekoho presvedčím.

„To preukáže až vyšetrovanie,“ odsekne Every. Posadí sa. Beatnik z Village je preč, namiesto neho tu sedí rozstrapatený chlap s červenou tvárou a veľkými vačkami únavy pod očami. Premeriava si ma, ako keby mi bral mieru na rakvu. Z jeho pohľadu mi začína byť nevoľno.

„Nemôžete brať spravodlivosť do vlastných rúk,“ povie už trochu miernejšie. „Tu to síce býval divoký západ, ale pištoľníci v Nevade dávno vymreli. Aspoň tí, čo si to navzájom rozdávali v  saloonoch . Nie ste Billy the Kid.“

Chvíľu ma pozoruje spod privretých viečok a potom sa nekompromisne spýta:

„Ste s nami?“

„Mám na výber?“ spýtam sa.

„Nemáte. Vlastníte falošný pas a v niekoľkých európskych krajinách vás podozrievajú zo spoluúčasti na vražde. Nevadská štátna polícia by si na vás zgustla. Stačí jeden telefonát.“

Pritiahnem si kolená a schúlim sa.

„Čo mám urobiť?“

„El-Harib sa so svojimi obchodnými partnermi zíde dnes o 18.30 v Bellagiu v malom salóniku na šestnástom poschodí. Až skončí, musíte to urobiť tak, aby s vami zostal sám. Prehovoríte ho, aby šiel s vami dole do Lily baru. Posadíte sa k pultu a potom sa ospravedlníte, že musíte na záchod. A tam zostanete. Až bude po všetkom, prídem si po vás.“

Vystriem sa.

„Ako to mám, preboha, asi urobiť?“ vykríknem. „Alláví mi nič nepovedal, ani čas, ani miesto tej schôdzky. Ako sa tam mám zrazu objaviť? Len tak?“

„To nechám na vás,“ odpovie Every. „S fantáziou problém nemáte.“

„Určite s ním bude Laughlin, Michal a možno aj ďalší.“

„Do postele s vami si ich tiež neberie.“

„Čo ak budú v bare nejakí cudzí ľudia?“

„To je naša starosť.“

Ďalšia otázka mi na um neprichádza. Sedím a mlčím. Aj tak mám pocit, že ma jazyk neposlúcha a že by som už zo seba nedostala jediné slovo.

Every sa zrazu usmeje. Úsmev mu rozžiari tvár, takže v nej na okamih uzriem toho bodrého Austrálčana, ktorý so mnou hral karty v Bernabeuovej vile, správal sa ku mne slušne a nič odo mňa nechcel.

„Nebojte sa,“ povie a stále sa usmieva, „dopadne to dobre. A tú pištoľku si v kabelke nechať môžete.“

ro@gmail.com pre claude.montgard@orange.fr

Las Vegas 19. januára 2015

Milý Claude,

sú skoro štyri hodiny popoludní a ja stojím nahá v kúpeľni a pozerám sa na seba do zrkadla. Oči mám začervenané od plaču, vlasy rozstrapatené a na perách rozmazaný rúž. Zhlboka dýcham, prsia sa mi nadvihujú a bradavky mám vztýčené. Už dva dni som sa neholila, takže mi na podbruší vyrastajú čierne chĺpky a vyzerajú trochu ako strnisko na mužskej tvári. Nohy mám zľahka rozkročené a zvislá ryha s vonkajšími pyskami ohanbia vystupuje celkom zreteľne. Ruky mám zvesené pozdĺž tela.

Tak tu si, Ari. Už žiadna Ro, žiadna Gaia, žiadna Cindy, žiadna noia, chica alebo puta. Baba, čo cestou stratila samu seba, aby sa znovu našla v kúpeľni hotelovej izby v Las Vegas. Už žiadne plastické operácie, žiadne silikóny, žiadny botox. Žiadne náhrady. Realita šedivá ako zima v púšti.

Baba, ktorá sa chcela pomstiť a ktorá teraz už má len strach.

Vidím jej to na očiach, na držaní tela, na povolených pleciach. Vidím to na ohnutom krku. Na pootvorených ústach. Na prepadnutých lícach. Vidím to na dlaniach obrátených nahor ako pri modlitbe.

K čomu sa modlíš, Ro? Žiadni anjeli tu nie sú.

Si tu ty.

Úbohá. Zraniteľná. Opustená.

Cítim ševelenie smrti.

Cítiš ho aj ty, Claude?

Zazvoní telefón. Nie mobil, pevná linka. Alláví sa mi celý deň neozval. Čo mi chce povedať? Že žiadny obchod nebude, že odletíme ešte dnes večer, že sa vezmeme na Bali a už tam zostaneme?

Chce sa ma opýtať, či si ho vezmem?

Volá Every, že sa akcia odkladá?

Prosím, nech sa niečo stane.

„Miss Youngová?“ ozve sa hlas recepčnej. „Máte tu návštevu.“

Natiahnem si džínsy a blúzku a zídem dole. Nevzala som si bielizeň a džínsy ma dráždia v rozkroku. Kráčam rovno ako pravítko. Len čo vystúpim v hale z výťahu, zastanem, ako keby som narazila do neviditeľnej priečky.

Nedokážem sa pohnúť.

Pri recepčnom pulte stojí Danny. Má na sebe ošúchanú hnedú koženú bundu a čierne džínsy, na kolenách odraté. V jednej ruke drží ten svoj dojemný otlčený kufrík a v druhej puzdro s gitarou. Naširoko sa na mňa usmieva a zuby mu v čiernej tvári žiaria ako vsadené perly. Keď ma zbadá, postaví kufrík vedľa seba na zem a veselo mi zamáva.

A ja sa rozbehnem, schytím ho za ruku, vlečiem preč, von, niekam, ďaleko. Nevzpiera sa, nechápavo sa za mnou potkýna a puzdrom ma tlčie do stehien. Znie to duto, ako keď Hendrix hrá Gypsy Eyes .

Zastaneme celí udychčaní. Obzriem sa a presvedčím sa, že nás z vchodu do Bellagia, kam prichádzajú taxíky, nie je vidieť. Otočím sa k nemu.

„Čo tu robíš, preboha?!“ spýtam sa a musím sa premáhať, aby som naňho nekričala.

„Čo šalieš, Ro?“ povie namiesto odpovede a snaží sa ma pobozkať.

Uhnem.

„Ako si ma našiel?“

Postaví kufrík, odloží puzdro a schmatne ma za plecia. Pevne. Pritiahne si ma k sebe.

„Obvolal som asi všetky hotely. Bellagio je najdrahší a napadol mi ako posledný. Kto ti to platí, ten veľký biely brat?“

Zase sa usiluje pobozkať ma. Tentoraz sa nechám, ale pery mám kŕčovito zovreté. Bojím sa obzrieť, či za nami niekto nestojí. Alláví, Every, ktokoľvek.

„Cnelo sa mi,“ vydýchne a pustí ma.

Bezradne pokrútim hlavou.

„Si blázon, Danny.“

„Ja viem,“ prisvedčí bezstarostne.

Horúčkovito uvažujem.

„Ja teraz nemôžem,“ poviem.

„Prečo?“

„Musím niečo zariadiť. Pozri, Danny, zober si tie veci a niekde na mňa počkaj. Stretneme sa po ôsmej v bare Griffin, áno? Je to na Fremont Street. Ak by niečo, tak sa spýtaj. Nájdeš to ľahko. Niekam potom spolu odídeme, sľubujem. Ale teraz odtiaľto zmizni. Prosím. Ver mi.“

Pozerá sa na mňa pohľadom zbitého psa. Chytím ho za ruky a pritisnem sa k nemu. Celým telom. Prsia bez podprsenky mu rozdrvím na hrudi.

Otvorím ústa, vkĺznem mu jazykom do tých jeho a dlho ho bozkávam. Keď sa konečne vymaním z jeho náručia, spýtam sa:

„Sľubuješ, že nebudeš robiť žiadne hlúposti a že na mňa počkáš?“

Nepresvedčivo prikývne.

Musím sa na to spoľahnúť. Musím ho za každú cenu dostať čo najďalej odtiaľto. Nesmie ho tu nikto vidieť.

„I love you,“ poviem. Trochu klamem, ale iba trochu.

Vidím, ako sa mu rozžiaria oči.

„Tak choď.“

Odstrčím ho a pospiatky odchádzam.

Stojí tam. Osamelý čierny muž s génmi všetkých otrokov sveta. Obzerám sa za ním, kým ma vchod do Bellagia nezhltne ako tlama predpotopného monštra.

Pozrite sa na ňu, na tú ženu v krátkych červených šatách, ako v čiernych lodičkách kráča po hotelovej chodbe. Pozrite, ako ladí s červenými behúňmi a hnedým obložením. Pozrite sa, ako hrdo nesie hlavu, ako ide vzpriamená a ako jej vo vlasoch tancuje svetlo. Pozrite sa, ako na pleci nesie striebornú kabelku a ako si ju tlačí k boku. Sledujte ju, ako zahýna za roh a ako mieri k salóniku na šestnástom poschodí.

Pozrite sa jej do očí.

Budete vedieť všetko.

Uvidela som ich, len čo som zahla za roh. Slečna na recepcii mi podrobne vysvetlila, kde sa v labyrinte chodieb nachádza malý salónik na šestnástom poschodí.

„Dáte sa doľava a na prvom krížení chodieb doprava. Keď uvidíte presklenú stenu a kvetinovú výzdobu, zabočíte ešte raz doprava a dvere do salónika budete mať pred sebou,“ povedala mi.

Stála som teda pred imi. A boli pri nich dvaja muži. Toho prvého, ktorý sa nedbalo opieral o stenu pri dverách, som nepoznala. Zato toho druhého, ktorý sedel v kresle oproti dverám, som spoznala okamžite.

Vlasy ostrihané na ježka, tmavý elegantný oblek, biela košeľa s jednofarebnou kravatou, na očiach veľké čierne okuliare, zakrývajúce polovicu tváre.

John Laughlin.

Len čo začul moje kroky, obrátil mojím smerom hlavu. V zrkadlovkách jeho okuliarov sa odrazila silueta mojej postavy. Trvalo to zlomok sekundy, potom vyskočil. Muž pri dverách sa narovnal a ruky zvesil pozdĺž tela. Bol to jednoznačný pohyb, vedela som, že je pripravený vytiahnuť zbraň.

„Ro,“ povedal Laughlin chrapľavo, „čo tu robíte?“

Urobila som krok k nemu, ale on natiahol ruku a veliteľským gestom ma zastavil.

„Zostaňte, kde ste, prosím,“ povedal. A potom zopakoval:

„Čo tu robíte?“

Odkašľala som si. Mala som pocit, že mi hrdlo spálilo rozžeravené železo. Ako keby som bola po operácii mandlí. Bol zázrak, že som vôbec prehovorila.

„Idem za Allávím.“

Prešliapol z nohy na nohu. Rozhodoval sa, ako má reagovať.

„Ako viete, že je tu?“ spýtal sa nakoniec.

„Povedal mi to.“

Vedel, že klamem. Spoznal mi to na očiach aj z môjho správania. Reč tela prezradí niekedy viac než všetky slová dohromady.

„Bežte preč, Ro. A ja zabudnem, že ste tu boli,“ povedal.

„Zavolajte mi ho, prosím.“

„To nejde.“

„V tom prípade tu na neho počkám.“

Laughlin sa obzrel na svojho kolegu, potom sa jeho nevidomý pohľad čiernych okuliarov vrátil k mojej tvári. Chvíľu na mňa bez pohnutia hľadel. Napriek dokonalej klimatizácii som sa začala potiť. Šaty sa mi prilepili k telu, nohavičky sa zarezali do rozkroku. Nikdy som sa necítila taká obnažená, ani keď ma grófka váľala v Barcelone po stole. Mala som pocit, že Laughlin dovidí až hlboko do mojich útrob. Tam, kde sa skrýva strach.

„Dobre,“ povedal konečne. „Vráťte sa späť na koniec chodby. Vernon vám prinesie stoličku. Sadnete si tak, aby som vám videl na ruky. Ani sa nepohnete, kým vám nepoviem.“

Prikývla som. Tých desať krokov späť na koniec chodby bolo nekonečných.

A tam som zastala.

Vidíte tú ženu v červených šatách s výstrihom a čiernych lodičkách, ako sedí na nepohodlnej kovovej stoličke na rohu chodby? Vidíte, ako má nohu prehodenú cez nohu a ako nervózne ťuká špičkou? Ako si striebornú kabelku tlačí do lona? Ak prídete bližšie, možno zachytíte pach jej strachu, ktorý jej vyviera zo všetkých pórov, ktorý jej tečie po chrbte a zmáča vzadu nohavičky. Možno si všimnete, ako zatína zuby do spodnej pery a ako sa biela sklovina farbí naružovo. Keby ste ju pobozkali, cítili by ste maliny.

Ale nebozkávajte ju.

Bola by schopná vás zabiť.

Ani moje náramkové hodinky vlastne netikajú. Keď si ich priložím k uchu, len ticho cvrlikajú ako uväznené vtáča. Pozorujem sekundovú ručičku a predstavujem si, ako vtáčik menom Čas krídelkami tlčie o zlatú klietku.

Ale aj tak v duchu odtikávam každú sekundu.

Na chodbe hotela Bellagio prežívam pocit nekonečna.

Tik-tak-tik-tak...

Dvere na opačnom konci chodby sa rozletia. Laughlin vyskočí z kresla, jeho kolega zaujme pozíciu tesne vedľa dverí. Vidím, že má pri uchu špirálu mikrofónu a že doň niečo krátko zašteká. Laughlin sa pozrie mojím smerom, a keď zistí, že som vstala, mávne na mňa, aby som si zase sadla. Neposlúchnem ho a zostanem stáť. Jeho pohľad sa vzápätí zvrtne k otvárajúcim sa dverám. Trochu odstúpi, aby periférne videl na koniec chodby. Napätie by sa dalo krájať. Je hmatateľné, ako keby dostalo štvorrozmerný tvar.

Z dverí vyjdú dvaja muži. Čierne obleky, biele košele, jednofarebné kravaty, na očiach čierne okuliare. Ako keby na seba navliekli uniformy. Napadne mi, že v tých čiernych okuliaroch nemôžu nič poriadne vidieť, ale potom mi dôjde, že ich nosia preto, aby im nebolo vidieť oči. Aby nikto nepoznal, ktorým smerom sa pozerajú.

Zastanú. Pozerajú sa na mňa. Aspoň to tak cítim.

Potom sa rozostúpia.

Vyjde tučný Arab v bielej splývavej košeli, cez ktorú má prehodený ľahký čierny plášť so zlatým lemovaním. Na hlave má umne uviazanú kockovanú šatku, akú nosil Jásir Arafat, a na bosých nohách má obuté sandále. Na hruď mu splýva dlhá biela brada. Vyzerá dôstojne ako starozákonný prorok. Hoci má v tvári mierny výraz múdreho človeka, mňa sa dotkne ľadová ruka. Podvedome viem, že je to najdôležitejší muž. Ten, kvôli ktorému Alláví do Las Vegas prišiel. Zosobňuje slovo OBCHOD. Viem, že je nebezpečný.

Nasledujú ho ďalší traja Arabi v európskych oblekoch. Všetci ako zo škatuľky. Dvaja nesú notebooky a zväzky papierov. Tretí má voľné ruky a čierne okuliare.

Alláví vyjde posledný. Na sebe má rovnaký oblek so striebornými nitkami, aký si vzal na našu poslednú večeru.

Nemôžem z neho spustiť oči. Je krásny.

A potom ma uvidí.

Nikdy na ten okamih nezabudnem.

Stojíme oproti sebe, každý na opačnej strane chodby. Cez presklenú stenu na nás dopadá rozptýlené svetlo. Nie sme v ňom bieli ani počerní. Všetci máme okrovú farbu piesku. Ako Sinajská púšť.

Všetko strnie. Všetci zostanú stáť, ako keby sa v premietačke zasekol film.

Všetci hľadia mojím smerom.

Ako dlho to trvá? Neviem. Vtáčik v zlatej klietke prestal mávať krídlami.

Potom Alláví čosi ticho povie v cudzej reči. Predpokladám, že je to arabčina. Sýrska arabčina. Arabčina Hizballáhu, Al-Káidy a Islamského štátu. Horieť sa touto arabčinou povie haraq .

Horia mi vnútornosti.

Vidím Allávího, ako ku mne vykročí, ako ma berie za ruku a vedie nabok. Vidím ostatných mužov ďalej stáť na opačnej strane chodby. Laughlin má ruku vo vrecku.

„Čo tu robíš, preboha, Ro?“ spýta sa Alláví.

Hlas má priškrtený, akoby mu niekto nasadil slučku.

„Chcem ti niečo povedať.“

„Ako si zistila, kde som?“

„Vypytovala som sa na recepcii. Tento salónik bol jediný obsadený. Skúsila som to.“

Pokrúti hlavou.

„Neverím ti. Navyše to mohlo počkať,“ povie.

„Nemohlo,“ odpoviem.

Zahľadí sa mi do očí.

„Tak hovor.“

„Poď so mnou dolu do Lily baru. Musím s tebou hovoriť.“

Obzrie sa.

„Teraz to nejde,“ povie.

„Je to dôležité.“

„Ako veľmi dôležité?“

„Chcem ti odpovedať na otázku, ktorú si mi položil včera pri večeri.“

„Na akú otázku?“

„Či si ťa chcem vziať.“

„A?“

„Až dole v bare,“ poviem.

Znovu sa obzrie. Tentoraz oveľa rozpačitejšie. Muži na konci chodby pripomínajú kamenné súsošie.

„Dobre. Bež napred, budem tam o desať minút.“

Vidíte tú ženu, ako ide k výťahu a ako skláňa hlavu? Keď budete bližšie, začujete, ako potichu opakuje:

„O desať minút.“

Perlová brošňa na jej prsiach správu zachytí a digitálne ju pošle ďalej.

Nič sa už nedá zastaviť.

Lily bar je o takomto čase skoro prázdny. Hostia Bellagia sa schádzajú skôr hore v reštauráciách na večeru alebo si zaskočia na podvečernú partičku kariet do Baccarat klubu. Lily býva posledná zastávka. Sem sa chodí v noci. S vreckom plným žetónov, alebo zapíjať prehru. Tu vládne plyšové ticho, ktoré sa pre väčšinu klientov nakoniec utopí v kalnom úsvite. Je tu otvorené do piatej ráno, potom ostáva len pohľad do zrkadla a osamelosť zaspávania. Pre niekoho neznesiteľná.

Keď vojdem, v bare sa nachádza len šesť ľudí.

Pri druhom podlhovastom hnedom stolíku vpravo sedia na vysokých stoličkách dvaja mladí ľudia, držia sa za ruky a pred nimi stoja poháre s kokteilom, zrejme s margaritou, ale na tú diaľku to nepoznám. Úplne vzadu vľavo sedí sám asi päťdesiatročný muž a v prstoch krúti pohárikom s jantárovou tekutinou, zrejme s whisky. Ani sa na mňa nepozrie a v držaní jeho tela nepoznať žiadne napätie. Nedokážem odhadnúť, či je to jeden z Everyho ľudí, alebo náhodný hosť, ktorý sa buď chystá prehrať rodinný majetok, alebo naopak nemá na zaplatenie. Je šedivý ako ranné pľuštenie a môže to byť ktokoľvek, od generálneho riaditeľa General Motors po neúspešného obchodného cestujúceho predávajúceho práčky značky Candy.

Štvrtý človek v bare je žena. Sedí na poslednej čiernej barovej stoličke pri pulte a prezerá sa v zrkadle. Z diaľky vidím nános púdru, prehnane nalíčené oči a červenú ranu úst. Na prvý pohľad z nej cítiť frustráciu a osamelosť. Nevidím, čo pije, pohárik pred sebou zakrýva telom, ale odhadujem to na gin s tonikom alebo karibský rum s kolou. Oblečené má tyrkysové šaty parížskych kuriev. Nohy v lodičkách má zaháknuté za stúpadlo stoličky, akoby sa bála, že každú chvíľku spadne. Nevšíma si ma, dokonca pochybujem, že môj príchod zaregistrovala.

Piaty je barman. Vysoký, skoro plešatý Hispánec s olivovou pleťou a úzkymi fúzikmi à la Clark Gable. Vidím len hornú polovicu tela, ale stavila by som sa, že je drobný a malý a že má na nohách topánky s vysokými podpätkami, aké nosia španielski toreadori. Je ku mne otočený chrbtom a v pruhovanej veste rozoznávam jeho úzke plecia a chudý krk. Zozadu mi trochu pripomína neškodného a nešikovného brodivého vtáka. Nevidím mu na ruky, ale nevyzerá to, že by v nich držal zbraň.

Posledný človek sedí pri bare. Okamžite ho spoznám a inštinktívne viem, že je všetko zle.

Obráti sa ku mne vo chvíli, keď vkročíte dovnútra. Rovnaké obnosené sako, rovnaká povolená kravata, rovnaký úsmev prefíkaného Satyra.

„Ahoj, devätnástka!“ vykríkne mi na pozdrav. „Pôjdeme si niekam zahrať?“

Dôjdem k nemu ako zhypnotizovaná. Ten človek tu nesmie byť. Musím ho odtiaľ čo najrýchlejšie dostať. Musím pri bare zostať sama s Allávím. Tá žena na poslednej stoličke mi neprekáža, tá je dosť ďaleko a nebude ma počuť.

Som nervózna a potia sa mi ruky.

„Dajte mi pokoj,“ poviem a snažím sa, aby to znelo čo najostrejšie.

Uškrnie sa.

„Ale, bábika, prečo tak zhurta? Zatiaľ som ti nič neurobil.“

Znie to ako hrozba. Strach vo mne vybuchne ako sopka.

Dych mu páchne skysnutým alkoholom hádam ešte viac ako minule. Zvráti sa na stoličke, takže mám na okamih pocit, že spadne. Potom sa zachytí barového pultu a opatrne zlezie.

„Počkaj tu na mňa,“ povie. „Idem sa vyšťať.“

Pozorujem ho, ako rozkolísaným krokom odchádza. Všetko sa odohráva strašne pomaly. Pripadá mi to neskutočné, akoby som sedela v prvom rade v kine a predo mnou by sa odvíjal nejaký hlúpy hollywoodsky príbeh.

Keď je asi v polovici cesty, objaví sa vo dverách Alláví. Je sám. Rozhliadne sa a rovno zamieri ku mne. Tvár má uvoľnenú, na perách ľahký úsmev.

„Ro, miláčik,“ povie, keď ku mne dôjde. „Tak čo mi chceš povedať?“

A pohladí ma po tvári.

Zmocní sa ma panika. Prikryjem brošňu s mikrofónom dlaňou. Najradšej by som ju odtrhla, ale nechcem, aby to Alláví videl.

„Uteč, Alláví,“ zašepkám. „Vypadni odtiaľto!“

Vidím, ako mu úsmev mizne a ako sa mu oči menia na úzke štrbiny. Na nič sa nepýta, reaguje rýchlo a začína sa otáčať. Lenže už je aj tak neskoro.

Opilec cestou na záchod zastane a obráti sa k nám.

Vnímam to všetko úplne zreteľne. Zrazu vôbec nie je opitý, stojí vzpriamene a sústredene. Namiesto kalných očí má dva čierne kruté taniere, ktoré na nás nepohnute hľadia. Sledujem, ako strká ruku pod sako a ako vyťahuje pištoľ. Je to veľká čierna hrozivá zbraň, vôbec sa nepodobá tej hračke, ktorú mám v kabelke. Jeho pohyby sú rýchle, strašne rýchle, ale mne to aj tak pripadá ako večnosť.

Prásk!

Výstrel zaznie v malom priestore ako úder palicou do gongu.

Guľka zasiahne Allávího do krku a odhodí ho na mňa. Prúd krvi mi vystrekne na šaty. Inštinktívne vystriem ruky a Alláví ma priráža k pultu. Skĺznem zo stoličky a držím Allávího v náručí. Pod váhou jeho tela pomaličky skĺzavam po chrbte nadol. Krv strieka na všetky strany a špiní mi tvár. Je jej veľa. Chcem si ju utrieť, ale iba ju rozotriem. Chcem vzlyknúť a vtiahnem ju nosom. Je horúca a chutí ako roztavené olovo. Zdvihne sa mi žalúdok.

Alláví hlasno vzdychá.

Opilec sa na nás nepohnute pozerá. Usmieva sa. Spočiatku si vôbec neuvedomujem, že niečo hovorí, a musím sa sústrediť, aby som počula:

„Zbohom, devätnástka.“

Namieri na mňa. Ústie pištole vnímam ako obrovskú čiernu dieru, z ktorej na mňa zíza smrť. Prst na kohútiku zbelie.

Pustím Allávího hlavu, rukou zašmátram pod sebou, hľadám kabelku a chcem vytiahnuť zbraň. Pohybujem sa ako robot.

V tej chvíli sa od dverí ozve rev a vzduchom preletí niečo veľké a čierne. Trvá mi zlomok sekundy, než si uvedomím, že je to gitarové puzdro. Udrie strelca do chrbta a zrazí ho dopredu na všetky štyri. Pištoľ mu vykĺzne z ruky.

Puzdro sa pri páde rozbije a gitara zadrnčí, ako keby vydala posledný vzlyk.

„Ro!“ jačí Danny. „Preboha, Ro!“

„Čo tu robíš? Nechoď sem,“ šepkám a Allávího krv sa mi lepí na pery. „Nechoď sem, prosím.“

Nepočuť ma.

Rozplačem sa.

Danny sa ku mne rozbehne. Kútikom oka zazriem pohyb. Otočím hlavu. Žena, ktorá predtým sedela pri bare na poslednej stoličke, teraz stojí, nohy má zľahka pokrčené a oboma rukami zviera veľký revolver.

Prvá guľka zasiahne Dannyho do ľavého oka, preletí mu hlavou a zaryje sa do zadnej steny. Rana Dannyho zastaví a zrazí dozadu. Roztiahne ruky a zvalí sa na chrbát ako handrový panák. Odretý kufrík mu vypadne z ruky, zámka povolí a na zem sa vysype bielizeň, košele a potrhané náhradné džínsy. Danny medzi nimi leží s rozpaženými rukami ako ukrižovaný čierny Kristus.

Druhá guľka zasiahne zboku do pravého ramena mňa. Hlavou sa udriem o barový pult a pustím Allávího. Bolesť mnou preletí ako rozžeravená hlavica rakety. Vykríknem. Mám pocit, že mi odtrhla celé rameno, ale keď si ho ľavou rukou ohmatám, zistím, že mi spod šiat síce presakuje krv, ale je celé.

Snažím sa vydriapať na všetky štyri. Pripadám si ako veľký nemotorný chrobák, ruky a nohy sa podo mnou podlamujú, leziem po bruchu, plačem a vzlykám. Krv podo mnou čvachtá.

„Danny,“ šepkám. „Danny, Danny, I love you...“

A potom sa už strieľa všade okolo. Zazriem Everyho a ešte jedného muža, ktorého som predtým videla v izbe číslo 1 141. Strieľa na čosi za mnou. Hispánec za pultom drží v ruke odpílenú brokovnicu a tiež mieri kamsi za mňa. Kúsok odo mňa vidím ležať na zemi tých dvoch mladých ľudí. Zakrývajú si uši a tváre tlačia do hnedého koberca. Muž, ktorého som považovala za obchodného cestujúceho, leží pár metrov za nimi na chrbte a nehýbe sa. Neviem, či je mŕtvy, alebo to len predstiera. Do toho počujem dupot krokov, niekto ma berie v podpazuší a dvíha. Strašne to bolí.

„Nechajte ma tu,“ nariekam a usilujem sa vyvliecť zo zovretia.

„Pomôžte mi, Ro, panebože! Postavte sa!“

Spoznávam ten hlas. John Laughlin. Drží ma pod pazuchami a vlečie k dverám. Pokúšam sa odtláčať nohami, ale keď zdvihnem hlavu, mám priamo pred sebou satyrský úškľabok. Vidím, ako muž oproti mne ťažko vstáva, ako hľadá pištoľ, ako ju dvíha a mieri na mňa. Ruka sa mu trasie.

„John!“ vykríknem.

Laughlin sa otočí a zakryje ma telom. Guľka ho zasiahne niekam do boku. Cítim náraz, cítim horúcu krv na stehnách. Ale Laughlin ma nepustí. Len sa kolenom oprie o zem, bez mierenia vystrelí a vlečie ma ďalej. Lezieme po zemi ako dva krvavé a zmrzačené chrobáky.

A zrazu sme vonku na chodbe. Studený dych klimatizácie mi oblizne tvár.

Zavriem oči.

Vidím, ako sa ku mne blížia Alláví s Dannym, ako ma berú za ruky a odnášajú preč.

A potom už nasleduje len tma.

ro@gmail.com pre claude.montgard@orange.fr

Las Vegas 26. februára 2015

Milý Claude,

neviem, čo ti mám napísať. Som v nejakom byte na periférii Las Vegas, asi niekde v blízkosti letiska, pretože počujem zblízka štartovať a pristávať lietadlá. Ale je mi úplne fuk, kde som. Polihujem tu v tme za stiahnutými žalúziami a v ramene mi šklbe. Rana sa už zacelila a doktor hovorí, že budem v poriadku. Ale vnútri ma bolí všetko. Mám pocit, že sa mi sneť rozlieza zo srdca do všetkých strán, že zachvacuje vnútorné i vonkajšie orgány a že mi telo černie ako pri gangréne. A každý deň znova a znova umieram na zemi v bare Lily medzi tými rozhádzanými košeľami.

Danny umrel okamžite, vraj nemohol nič cítiť. Ale ja cítim všetko za neho, cítim, ako sa mu guľka derie mozgom a ako sa mu triešti lebečná kosť. Vidím svetlo na konci tunela, vidím náruč anjelov. Držím na kolenách jeho čierne telo, som Pieta a zastupujem matky všetkých zabitých chlapcov. A zároveň som vdova. A vlastne aj mŕtva.

Alláví umrel po troch dňoch. Vôbec sa neprebral z kómy, nezašepkal žiadne posledné slová. Vraj len trikrát zašklbal na plachte prstami. Vtedy, keď kráčal po úbočí hory Sinaj a v tvári pocítil horúci dych púšte.

Prečo sa to všetko stalo?

John mi nosí jedlo a vozí ma v noci k doktorovi. Vraj sa nesmiem nikde ukazovať, vraj teraz pôjdu po mne.

Kto?

Ja neviem, Claude. Neviem, kde zostal Every Dalton, kto bol ten šialený Satyr, ani ako sa volala žena, ktorá zastrelila Dannyho. John mi nechce nič povedať. Vraj neskôr. Vraj až príde čas.

Kedy ten čas príde?

Zajtra ma naložia a potajomky odvezú z Las Vegas. Upravia auto, aby som mala vzadu pohodlie. Nemusím sa vraj ničoho báť.

Vraj na mňa dajú pozor.

Kto oni?

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .