SOUBOJ S REALITKOU

Neurotická groteska z počátků kapitalismu

Malá poznámka. Tenhle příběh je z první poloviny 90. let. Z doby, kdy mobilní telefon byl zásadní daňový odpis a vážil pět kilo. Z doby, kdy v pánské módě frčela bizarní fialová barva. Z doby, kdy jsme si stále ještě mysleli, že budeme jednou jako na západě, a zcela opomíjeli skutečnost, že západ je jen světová strana. Pokud nic z toho nepamatujete nebo si to nevybavujete, nevadí. Tento příběh je z té doby, ale není o ní. Konec malé poznámky.

I.

Vítězoslav se necítil nejlépe. Měl špatnou... – co špatnou, měl přímo mizerně mizernou nejmizernější náladu a zoufale se snažil, aby mu do cesty nepřišlo nic, co by mu mohlo tuhle “skvělou” náladu, na které si tolik zakládal, zlepšit. Ťapal po vydatně prosolené sněhové břečce a byla mu zima. Kapička u nosu ho nutila každou chvíli popotáhnout a čím víc takto dráždil nosní sliznici, nabývala kapička na velikosti a nesnesitelnosti, přičemž navzdory všem platným fyzikálním zákonům u nosu stále držela. A šimrala. Mohl se kapičky zbavit pomocí kapesníku anebo rukávu, ale pohyby vzniklé touto činností by vpustily něco chladu za záhyby letitého montgomeráku. Nehledě na to, že by si ulevil. Ale o to tady nešlo. Polorozvázaná tkanička levé boty činila předcházející trampoty doslova malichernými v porovnání s tím, co by Vítězoslav musel podstoupit v případě pokusu o její převázání – kdyby se o to pokusil. Zatímco pravé chodidlo pevně vězelo v botě, levé vždy po ukončení kroku z boty povyklouzlo a vytrvale na sobě vytvářelo potenciální puchýř. A už hotovým nesmyslem bylo sáhnout si pod kabát a upravit spadlou kšandu. Ne. Neexistovalo nic, co by Vítězoslavovi mohlo spravit náladu.

Vítězoslav vůbec neměl radost ze života a ani ji od něj nečekal. Či lépe řečeno čekal od života něco úplně jiného, než mu ten neřád nadělil. Neobtěžoval se Vítězoslava obdařit skvostným původem, který by mu zajistil výjimečnost. Ani bohatými předky, kteří by mu zajistili existenci. Dokonce ani smysluplný vzhled, který by mu teoreticky zajistil přiženění do rodin obdařených výše zmíněnými výhodami. Prostě nic. Jen talent. Literární. Jenže kdo dnes stojí o talentovaného mládence, že? Prostě pokud člověk něčím proplánově obdivuhodným nevyniká, nezbývá mu než se zařadit mezi pracující lid a sunout se každé ráno vstříc výdělku a nechat si ho ohlodat berňákem, sociálkou, zdravotním pojištěním a kdejakým šizuňkem od firmy Herbalife. No řekněte, je tohle nějaký život pro mladého, talentovaného muže? Jistěže ne. A pak také od takového mladého muže nemůže nikdo očekávat radost ze života. A už vůbec nikdo se nemůže divit, že se jeho křehká duše opancéřuje vrstvou apatie, sebebolu a svérázným druhem zvrácenosti, která nachází rozkoš v sebetrýznění. Ostatně deprese je nejrozšířenější patologií v takzvaném západním světě. Tedy světě, kam ten Vítězoslavův svět horempádem směřoval. Vítězoslav hleděl do tváří chodců, kteří byli lakotou života stejně jako on donuceni vylézt z vyhřátých pelechů a vydat se na každodenní cestou za žvancem. Zejména deprimující pohled byl na ty, kteří již byli v pracovním procesu života zapojeni nejméně od čtyřech. Popeláři tropící nesnesitelný hluk vyváželi odpadky civilizace, aby je uložili na úrok na skládku za městem. Metaři se opět pokoušeli promést věčným koloběhem svinčíku, šíříce kolem sebe zápach potu, rumu a zdravé omezenosti. Trafikanti zapínali elektrická kamínka ve svých malých pevnůstkách a dychtiví čtenáři denního tisku se řadili do neúhledných front a netrpělivě čekali na ranní noviny, aby se už už dozvěděli, na co dnes mají nadávat. Prostě ráno.

Naskýtala se otázka: nebylo by snadnější nastoupit do jedné z několika tu a tam přejíždějících tramvají a zkrátit si tak útrapy života? Nebylo. Nastoupit do tramvaje by znamenalo přilnout ještě těsněji k ranní mašinerii. Stát se oficiální součástí masy rozvážené systémem hromadné dopravy do továren, škol, nemocnic, úřadů a blázinců. Ale mnohem pravdivější než tahle rádoby filozofická omluva byla ta skutečnost, že před nastoupením do vozu elektrické dráhy by musel postát na refýži obsypané “ranními ptáčaty”, čímž by se připravil o své soukromí trpícího chodce. Navíc v přeplněné tramvaji by se tkanička a kšanda staly ještě více nepohodlnými, vůbec už nemluvě o kapičce u nosu a batohu, který nyní ještě z nepochopitelných důvodů držel na rameni a v dopravním prostředku by se určitě stal příčinou nejedné neřešitelné situace. Co by způsobil vydýchaný vzduch a výpary z úst těch, kteří nepovažovali ranní ústní hygienu za nutnou, to se Vítězoslav ani nepokoušel domyslet. Ne. MHD by jeho dobrovolné utrpení změnila v nesnesitelná muka, o která ani v nejmenším nestál. Utrpení byl Vítězoslav ochoten snášet jen odtud potud.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .