PŘEDMLUVA

S Geronimem jsem se poprvé setkal v létě roku 1904. Tenkrát jsem pro něj tlumočil z angličtiny do španělštiny, když prodával nějakou čelenku. Náčelník byl sice ke mně vždycky zdvořilý, ale povídat si nikdy moc nechtěl. Když se ale později od někoho dozvěděl, že jsem byl kdysi zraněn Mexičanem, okamžitě mne vyhledal, vášnivě mi sdělil svůj názor na Mexičany a popsal svůj odpor ke všemu, co je mexické.

Pozval jsem ho, aby mě znovu navštívil. Udělal to a nabídl mi, abych za ním přijel do jeho týpí ve vojenské rezervaci Fort Sill.

V létě roku 1905 mne navštívil dr. J. M. Greenwood, vrchní dozorce škol v Kansas City v Missouri, a já ho vzal na návštěvu ke Geronimovi. Náčelník se zpočátku choval k doktorovi velmi formálně a rezervovaně, pak ale Greenwood řekl:

„Jsem přítelem generála Howarda, který o tobě hodně mluvil.“

„Pojďte!“ řekl na to Geronimo a odvedl nás do stínu, kam nechal donést sedátka a meloun à la Apache, který podával nakrájený na velké kousky. Na hlavu si nasadil čelenku z peří a uvolněně a vesele se rozpovídal. Když jsme odcházeli, naléhavě nás zval, abychom ho znovu navštívili.

Po několika dnech za mnou přišel a ptal se mě na mého otce.

„Ty myslíš toho gentlemana z Kansas City? Tak ten se vrátil domů,“ odpověděl jsem.

„On je tvůj otec?“

„Ne. Můj otec zemřel už před pětadvaceti lety. Doktor Greenwood je můj přítel.“

Po chvilce mlčení starý indián vyjádřil tónem, který nepřipouštěl žádnou diskusi, skálopevné přesvědčení: „Tvůj rodný otec je sice mrtvý, ale tento přítel je tvým rádcem od mládí. Je to tedy tvůj adoptivní otec. Řekni mu, že mne může kdykoliv navštívit a bude vítán.“

Bylo zbytečné to dále vysvětlovat, protože ten starý muž si umanul, že bude vztah mezi mnou a doktorem Greenwoodem posuzovat podle indiánských zvyků, a tak jsem to nechal být.

Později toho léta jsem se starého náčelníka zeptal, zda by mi dovolil sepsat některé z věcí, které mi vyprávěl. Odpověděl, že ne, ledaže bych mu za to zaplatil, a také, že s tím musí souhlasit velící důstojník, potom že mi klidně poví celý svůj životní příběh. Šel jsem ihned do Fort Sillu a požádal velícího důstojníka nadporučíka Puringtona o svolení sepsat Geronimův životopis. Byl jsem pohotově informován, že svolení uděleno nebude. Nadporučík Purington mi vysvětlil, že Geronimo se svými válečníky napáchal nesčetné škody a že cena za podrobení Apačů byla obrovská, a dodal, že by si ten starý Apač zasloužil viset, než aby byl hýčkán pozorností civilistů. Uvědomil jsem si, že naše vláda zaplatila mnoha vojákům a důstojníkům za to, aby šli do Arizony a zabili Geronima a jeho Apače, ale ukázalo se, že to nedokážou, čímž se vojenský důstojník rozhodně nechtěl chlubit. Proto jsem se rozhodl žádat o povolení jinde. Napsal jsem tedy rovnou prezidentu Rooseveltovi, že je zde starý indián, který je jako válečný zajatec vězněn dvacet let, a že nikdy neměl příležitost vyložit svůj příběh ze svého vlastního pohledu. Požádal jsem, abych mohl publikovat Geronimův životní příběh tak, jak ho on sám bude vyprávět. Zaručil jsem se za to, že publikace nebude mít nikterak negativní vliv na zajaté apačské válečníky. Ve zpáteční poště jsem dostal příslib, že povolení bude uděleno. Za několik dní jsem dostal zprávu, že prezident přikázal velícímu důstojníkovi, aby mi povolení vydal. Bylo však podmíněno tím, že se budu při psaní řídit instrukcemi ministerstva války. Když jsem přijel do Fort Sillu, důstojník ve službě mi předal souhrn instrukcí, které obsahovaly tyto pokyny:

Lawton, Oklahoma, 12. srpna 1905

Geronimo – apačský náčelník

S. M. Barrett, školní inspektor

Dopis prezidentovi uvádějící prosbu výše uvedeného, aby jeho životní příběh mohl být publikován, žádost o povolení, aby ho mohl vyprávět svým vlastním způsobem, a také přání ujistit se, že nic z toho, co řekne, nezpůsobí útrapy apačskému lidu.

První doložka

Ministerstvo války

Kancelář ministra války

Washington, 25. srpna 1905

Uctivá žádost úřadujícího náčelníka štábu z velitelství pro oddělení v Texasu úřadujícímu důstojníkovi pro apačské válečné vězně ve Fort Sillu v Oklahomě o postřehy a doporučení.

podepsán E. F. Ladd

sekretář ministerstva

Druhá doložka

Velitelství oddělení v Texasu

Kancelář ministra války

San Antonio, 29. srpna 1905

Uctivě předáno prvnímu nadporučíku Georgeovi A. Puringtonovi, Osmá kavalerie, Úřad pro apačské vězně (pro velícího důstojníka ve Fort Sillu, O. T.).

na příkaz brigádního generála Leea

podepsán C. D. Roberts

kapitán Sedmého pěšího pluku

Třetí doložka

Fort Sill, O. T., 31. srpna 1905

Uctivá žádost prvnímu nadporučíku G. A. Puringtonovi, Osmá kavalerie, Úřad pro apačské válečné vězně, o postřehy a doporučení.

dle rozkazu kapitána Dadea

podepsán James Longstreet

první nadporučík, Třináctá kavalerie, pobočník

Čtvrtá doložka

Fort Sill, O. T., 2. září 1905

Uctivá odpověď pobočníkovi, Fort Sill, O. T.: „Nevidím žádný důvod, proč by Geronimo nemohl vyprávět o své minulosti, za předpokladu, že bude mluvit pravdu. Doporučoval bych, aby pan S. M. Barrett nesl zodpovědnost za to, co bude napsáno a publikováno.“

podepsán G. A. Purington

první nadporučík Osmé kavalerie

Úřad pro apačské válečné zajatce

Pátá doložka

Fort Sill, O. T., 4. září 1905

Uctivá odpověď kanceláři ministerstva války, oddělení Texas, San Antonio, Texas: „Věnujte pozornost zde uvedené čtvrté doložce. Bylo doporučeno, aby byl rukopis před vydáním postoupen nadporučíkovi Puringtonovi, který může posoudit pravdivost příběhu.“

Šestá doložka

Velitelství oddělení v Texasu

San Antonio, 8. září 1905

Uctivá odpověď kanceláři ministerstva války, ministerstvo války, Washington, D. C.: „Věnujte pozornost předcházejícím doložkám, které se shodují.“

podepsán J. M. Lee

brigádní generál

Sedmá doložka

Ministerstvo války

Kancelář náčelníka štábu

Washington, 13. září 1905

Uctivě předloženo váženému ministrovi války – věnujte pozornost předcházejím doložkám.

podepsán J. C. Bates

generálmajor, úřadující náčelník štábu

Osmá doložka

Ministerstvo války

15. září 1905

Uctivá odpověď úřadujícímu náčelníkovi štábu – úřední cestou udělujeme náležitou pravomoc v této záležitosti: „Jasná dohoda, že rukopis bude předložen ke schválení před publikováním. Po obdržení rukopisu jej předloží takovým osobám, které vybere pro náležitou a kritickou kontrolu předkládané publikace.“

podepsán Robert Shaw Oliver

úřadující sekretář ministerstva války

Devátá doložka

Ministerstvo války

Kancelář ministerstva války

Washington, 18. září 1905

Uctivá odpověď , na příkaz úřadujícího náčelníka štábu, velícímu generálu, oddělení Texas – nezbytné instrukce pro provedení rozkazu úřadujícího ministra války, uvedeného v osmé doložce.

„Je žádoucí, aby byl pan Barrett posuzován obdobně.“

podepsán Henry P. McCain

sekretář ministerstva

Desátá doložka

Velitelství oddělení v Texasu

Kancelář ministerstva války

San Antonio, 23. září 1905

Uctivá žádost velícímu důstojníkovi ve Fort Sillu, teritorium Oklahoma – nezbytné instrukce pro provedené rozkazu úřadujícího ministra války, uvedeného v osmé doložce.

„Tento spis bude ukázán a zcela vysvětlen panu Barrettovi a pak se vrátí na velitelství.“

na příkaz plukovníka Hughese

podepsán Geo. Van Horn Moseley

první nadporučík První kavalerie

úřadující sekretář ministerstva

Počátkem října jsem najal jako tlumočníka vzdělaného Apače Asu Deklugieho, syna Whoa, náčelníka Apačů Ned-ni, a práce mohla začít.

Geronimo odmítal mluvit v přítomnosti stenografa, čekat na úpravy nebo odpovídat na dotazy, když svůj příběh vyprávěl. Každý den měl připravenou řeč a přednášel ji přímočaře a stručně. Rád vyprávěl ve svém vigvamu nebo v domě Asy Deklugieho, jindy zase v horském údolíčku nebo při rychlé jízdě na koni napříč prérií. Kamkoli ho zavedla jeho fantazie, tam řekl vše, co si sám přál, a nic víc. Ve dnech, kdy vyprávěl nějakou část svého životopisu poprvé, nebyl dotazován na detaily ani žádán o doplnění. Jednoduše mi řekl: „Napiš, co jsem vyprávěl.“ Pak nás opustil a my museli vzpomínat a zapisovat vyprávění bez jeho pomoci. Nicméně souhlasil s tím, že další den přijde do mé pracovny, nebo kamkoliv určím, a poslechne si (v apačštině) zápis toho, co vyprávěl. Při těchto příležitostech odpovídal na všechny dotazy a doplňoval nezbytné informace.

Náčelník byl brzy ze sestavování knihy tak unaven, že nebýt slibu, že vypoví celý příběh, zřejmě by od tohoto díla upustil. Když ale jednou dal své slovo, nic ho nepřimělo slib porušit. Názorně to dokazuje pozoruhodná příhoda ze začátku ledna roku 1906. Náčelník souhlasil, že přijde v určeném datu do mé pracovny, ale ve smluveném čase přišel pouze tlumočník a řekl, že je Geronimo těžce nachlazen a má horečky. Přišel mi říct, že si musíme domluvit jinou schůzku a že se obává, že starý válečník má zápal plic. Byl chladný den a tlumočník si přitáhl židli až ke krbu, aby se zahřál po dlouhé jízdě. Posadil se, pohlédl z okna, pak rychle vstal a beze slova ukázal ven na objekt, který se rychle přibližoval po cestě. Za moment jsem rozpoznal náčelníka, jak se k nám žene zběsilou jízdou (zjevně ve snaze dorazit v co nejkratší době po tlumočníkovi), jeho kůň byl celý zpěněný a motal se vyčerpáním. Sesedl, vešel dovnitř a řekl chraptivým hlasem: „Slíbil jsem, že přijedu. Jsem tady.“

Vysvětlil jsem mu, že jsem ani neočekával, že by v tak větrném dni přijel, a že ve svém stavu nesmí pracovat. Nějakou dobu jen tak stál a pak beze slova opustil místnost. Naskočil na svého unaveného poníka a se skloněnou hlavou se vydal čelit deseti dlouhým mílím v chladném severáku – dodržel svůj slib.

Když náčelník dokončil svůj příběh, předložil jsem rukopis majoru Charlesi W. Taylorovi z Osmnácté kavalerie, velícímu důstojníkovi pevnosti Fort Sill v Oklahomě. Major mi dal několik cenných návrhů, pokud jde o doplnění informací, o které bych Geronima ještě mohl požádat. Ve většině případů mi starý náčelník požadovanou informaci řekl, ale některé dotazy odmítl s vysvětlením, proč to sdělit nechce.

Když jsem doplnil tyto nové detaily, poslal jsem rukopis prezidentu Rooseveltovi. Cituji z jeho odpovědi: „Obsah rukopisu je velmi zajímavý, ale radím Vám, abyste se zřekl zodpovědnosti za všechny pasáže, ve kterých je napadána pověst jednotlivců.“

V souladu s jeho radou jsem do knihy přiložil poznámku, že se jako autor distancuji od jakékoliv nepříznivé kritiky, kterou Geronimo adresoval určitým osobám.

Druhého června roku 1906 jsem svůj rukopis předložil ministerstvu války s průvodním dopisem: „V souladu s pokynem č. 8, který mi předložil velící důstojník pevnosti Fort Sill, předkládám tento rukopis Geronimovi autobiografie příslušnému ministerstvu. Tento rukopis byl také předložen prezidentovi, a já se na jeho návrh zříkám jakékoliv zodpovědnosti za (Geronimovi) negativní výroky na adresu některých jmenovaných osob.“

Šest týdnů poté, co jsem rukopis předložil, asistent náčelníka štábu ministra války, brigádní generál Thomas C. Barry, napsal prezidentovi:

„Memorandum pro ministerstvo války

Věc: rukopis pojednávající o životě náčelníka Geronima, návrat spisu, který tato kancelář vydala 6. června s instrukcemi, aby bylo prošetřeno, zda biografie obsahuje něco nežádoucího

Tento rukopis je zajímavou autobiografií smutně proslulého indiána, na které on sám spolupracoval. Je tam mnoho pasáží, které jsou z pohledu ministerstva rozhodně problematické. Vyskytují se na stranách 73, 74, 90, 91 a 97 a jsou červeně vyznačeny. Celý rukopis se zdá být svým způsobem důležitý, protože ukazuje dlouhotrvající spornou otázku z indiánského hlediska, přesto se domníváme, že by dokument – ať už celý nebo jen jeho části – povolení ministerstva války obdržet neměl.“

Memorandum bylo zveřejněno, takže námitky ministerstva války mohou být sděleny veřejnosti.

Námitky byly podány kvůli událostem, které jsou v rukopise na stránkách sedmdesát tři a sedmdesát čtyři – jedná se o přehmaty a nepřijatelné chování amerických důstojníků v Apačském průsmyku nebo ve Fort Bowie. Nicméně Geronimova výpověď byla v zásadě potvrzena L. C. Hughesem, redaktorem novin Star v arizonském Tucsonu.

Na stránkách 90 a 91 náčelník kritizoval generála Crooka. Je to čistě jeho osobní názor a kniha ho nijak nekomentuje, poněvadž se to nikterak netýká historie Apačů.

Na stránce 97 Geronimo obviňuje generála Milese ze zlých úmyslů. Miles skutečně s Apači uzavřel smlouvu, ale nikterak už nemohl ovlivnit, jak vláda následně jednala s apačskými zajatci. Nicméně tomuto pozadí Geronimo nemohl rozumět, a proto generálovi připisoval osobní zodpovědnost za to, co nazval nespravedlivým zacházením.

Také nemůžeme očekávat, že ministerstvo bude schvalovat kritiku svých vlastních rozhodnutí. Ale potěšující je, že v životopise bude vše otevřeně zjeveno. Samozřejmě že ani prezident, ani ministerstvo nenesou zodpovědnost za Geronimovy výroky. On měl zkrátka jenom příležitost svobodně vyjádřit svůj názor a úhel pohledu na věc. Vzhledem k tomu, že se Geronimo vyjadřuje svým vlastním způsobem, je toto dílo poněkud nekonvenční.

ČÁST I.PAMĚTI NÁČELNÍKA APAČŮ

Původ Apačů

Na počátku byl svět pokryt temnotou. Nebylo žádné slunce, žádný den. Ustavičná noc neměla žádný měsíc či hvězdy.

Nicméně existovaly všechny druhy zvířat a ptáků. Mezi zvířaty bylo mnoho šeredných, bezejmenných nestvůr a draků, lvů, tygrů, vlků, lišek, bobrů, králíků, veverek, krys, myší a všechny druhy lezoucích tvorů, jako jsou ještěrky a hadi. Lidem se za takových podmínek nemohlo dařit, protože zvířata a hadi zabíjeli všechny jejich potomky.

Všichni tvorové měli dar řeči a byli nadáni rozumem.

Byly dva kmeny: ptáci neboli pernatý kmen a zvířata. Ti první byli řízeni svým náčelníkem orlem.

Tyto kmeny často konaly porady. Ptáci si přáli, aby na Zemi bylo vpuštěno světlo, ale zvířata to opakovaně odmítala. Nakonec ptáci vyhlásili zvířatům válku.

Zvířata byla ozbrojena válečnými kyji, ale orel naučil své bojovníky používat luk a šípy. Hadi byli tak moudří, že nebylo možné je všechny zabít. Jeden z nich hledal útočiště ve strmé skalní stěně hory v Arizoně a jeho oči (proměnily se v blyštivý kámen) můžeme v té skále vidět dodnes. Když byl zabit někdo z medvědů, proměnil se v několik dalších, takže čím více jich pernatý kmen zabil, tím víc jich bylo. Draky nešlo zabít vůbec, protože měli čtyři vrstvy tvrdé, šupinaté kůže, kterou šípy nemohly proniknout. Jednu hroznou, neznámou příšeru také nemohli zabít, proto na ni orel shodil z velké výšky bílý kulatý kámen a nestvůra okamžitě zemřela. Za tuto dobrou službu byl kámen prohlášen za posvátný. Válka trvala mnoho dní, ale nakonec ptáci zvítězili. Nějaká zvířata sice přežila, přesto ptáci ovládli Radu, a světlo bylo vpuštěno na Zem. Poté už mohlo lidstvo žít a vzkvétat. Orel se prokázal být ve válce dobrým náčelníkem, proto od té doby muži nosí jeho peří jako symbol moudrosti, spravedlnosti a síly.

Mezi hrstkou živých lidských bytostí byla žena, která byla požehnána mnoha dětmi, ale zvířata jí je pokaždé zabila. A i když se jim podařilo mnohým uniknout, byl tu velmi chytrý a strašně zlý drak, který je nakonec vždy našel a děti sežral.

Po mnoha letech se ženě narodil syn, dítě bouře, a ona pro něj vykopala hlubokou jámu. Vchod uzavřela a rozdělala nad ním oheň. Dítě tak bylo zároveň v bezpečí i v teple. Matka každý den uhasila oheň, sestoupila do jámy, kde mělo děťátko postýlku, nakojila jej, a pak se zase vrátila nahoru a obnovila oheň.

Drak ji často navštěvoval a ptal se na děti, ale ona rozhodně odpovídala: „Nemám žádné děti. Všechny jsi je snědl!“

Když dítě povyrostlo, nezůstávalo pořád v jeskyni, protože se chtělo proběhnout a pohrát si. Jednou drak objevil chlapcovy stopy.

Byl zmatený a rozzuřený, protože nemohl chlapcův úkryt najít. Řekl matce, že zabije ji, když mu skrýš neprozradí.

Ubohá matka se velice trápila. Nechtěla vydat své dítě, ale věděla, jak je ještěr silný a vychytralý, a proto žila v ustavičném strachu.

Zanedlouho hoch řekl, že si přeje jít na lov. Matka mu to nechtěla dovolit. Vyprávěla mu o drakovi, o vlcích a o hadech. Přesto odpověděl: „Zítra půjdu!“

Na chlapcovu žádost mu jeho strýc (byl to tehdy jediný žijící muž) vyrobil malý luk a několik šípů. Druhého dne spolu vyrazili na lov. Vysoko do hor stopovali jelena a mladík jej nakonec zabil. Strýc mu ukázal, jak zvířeti stáhnout kůži a jak upravit maso. Opekli si dvě kýty, jednu pro dítě a druhou pro strýce. Když byla zvěřina hotová, pověsili lovci maso na keř, aby vychladlo. V tu chvíli se objevil obrovský drak. Chlapec se nebál, ale strýc tak zkoprněl hrůzou, že nedokázal ani promluvit, ani se pohnout. Drak vzal chlapcův díl masa a poodešel s ním stranou. Pověsil maso na jiný keř, posadil se a řekl: „To je to dítě, které jsem hledal. Hochu, vypadáš dobře a tučně. Až sním tuhle zvěřinu, tak se pustím do tebe.“

Mládenec na to zareagoval: „Nesníš mě a nesníš ani to maso.“ Přistoupil k drakovi a maso mu vzal.

Drak zvolal: „Mám sice rád odvážné lidi, ale ty jsi blázen! Co si myslíš, že můžeš udělat?“

„Inu, umím toho dost na to, abych se ubránil,“ odpověděl chlapec.

Drak se znovu chopil pečeně, ale mladík mu ji vzal. Celkem čtyřikrát drak maso sebral a čtyřikrát si vzal chlapec maso zpět. Pak se zeptal: „Draku, budeš se mnou bojovat?“

„Ano! Jakýmkoli způsobem, který si vybereš,“ odvětil ještěr.

„Postavím se sto kroků od tebe a ty na mě můžeš čtyřikrát vystřelit šíp. Podmínkou je, že se pak vyměníme a já budu mít také čtyři pokusy,“ navrhl chlapec.

„Dobrá,“ zvolal drak, „postav se tedy!“

Potom drak uchopil svůj luk vyrobený z velké borovice. Z toulce vytáhl čtyři šípy, které byly udělány z mladých borovicových stromků. Každý ze šípů byl dlouhý šest metrů. Drak napjal tětivu, zamířil a vypálil. Chlapec vydal zvláštní zvuk a vyskočil do vzduchu. Šíp se roztříštil na tisíc kousků a ukázalo se, že kluk stojí na zářící duze, která se klenula přes místo, do kterého drak vystřelil. Duha brzy zmizela a chlapec stál znovu na zemi. To se opakovalo čtyřikrát. Potom chlapec řekl: „Postav se zde. Teď je čas, abych střílel já.“

„Dobrá,“ odvětil drak, „tvé malé šípy nedokážou prorazit ani vrchní vrstvu mojí kůže a já mám pod ní ještě tři další. Střílej!“

Chlapec vystřelil přímo na drakovo srdce a první vrstva jeho silné kůže spadla. Další dvě střely připravily draka o další vrstvy a drakovo srdce bylo obnažené. Ještěr se roztřásl, ale nemohl se pohnout. Než chlapec vystřelil čtvrtý šíp, řekl: „Strýčku, zkoprněl jsi strachem a vůbec ses nepohnul. Pojď sem, nebo se drak svalí přímo na tebe!“ Nato se k němu strýc rozběhl. Pak chlapec pečlivě zamířil a čtvrtý šíp probodl drakovo srdce. S hrozným řevem se nestvůra skutálela do kaňonu.

V tom okamžiku bouřkové mraky zahalily hory, blesk ozářil oblohu, hromy burácely a spustil se liják. Když bouře přešla, bylo mezi kameny dole v kaňonu vidět rozlámané tělo obrovského draka a dosud jsou tam jeho kosti.

Jméno toho chlapce bylo Apač. Usen ho naučil, jak vyrobit léky z bylin, jak lovit a jak bojovat. Byl prvním indiánským náčelníkem a nosil orlí pera jako symbol spravedlnosti, moudrosti a síly. Jemu a jeho lidu, který byl stvořen, daroval Usen domov v zemi na Západě.

Apačské kmeny

Apači[1] jsou rozděleni do šesti podkmenů. Do jednoho z nich, Be-don-ko-he, patřím já.

Náš kmen obýval hornatý kraj, který leží západně od východní hranice Arizony a jižně od horního toku Gila River.

Východně od nás žili Apači Chi-hen-ne v Ojo Caliente v oblasti Hot Springs. Nikdy jsme s nimi neměli žádné potíže. Jejich náčelník Victorio byl můj přítel. Vždycky našemu kmeni pomohl, když jsme ho požádali, o pomoc. Přišel o život, když bránil práva svého lidu. Byl to dobrý muž a udatný válečník. Jeho syn Charlie s námi nyní žije zde v rezervaci.

Severně od nás žili Apači z White Mountains. Nebyli jsme s nimi vždy zadobře, přesto jsme s nimi válčili jen velmi zřídka. Jejich náčelníka Hash-ka-ai-la jsem znal osobně a považoval jsem ho za dobrého válečníka. Jejich území sousedilo s územím Navahů, kteří s Apači nejsou stejné krve. S ostatními apačskými kmeny jsme se scházeli ke společným poradám, ale s Navahy nikdy. Nicméně jsme s nimi obchodovali a čas od času jsme je navštěvovali.

Západně od nás přebývali Apačové Chi-e-a-hen. Za mých dob měli dva náčelníky, Co-si-toa a Co-da-hoo-yaha. Byli přátelští, ale důvěrné vztahy s naším kmenem neměli.

Jižně od nás v Chiricahue žili Apači Cho-kon-en, jejichž náčelníkem za těch dávných dnů byl Cochis a později jeho syn Naiche. S tímto kmenem jsme vždy vycházeli nejlépe. Často jsme společně tábořili a cestovali. Naiche, který byl mým druhem ve zbrani, je nyní mým druhem v zajetí.

Na jihozápadě od nás bydleli Apačové Ned-ni. Jejich náčelník byl Whoa,[2] Mexičany nazývaný Kapitán Whoa. Byli to naši nerozluční přátelé. Země tohoto kmene leží zčásti ve Starém Mexiku a zčásti v Arizoně. Whoa a já jsme spolu často tábořili a bojovali bok po boku jako bratři. Mí nepřátele byli jeho nepřáteli, mí přátelé jeho přáteli. Teď je mrtvý, ale jeho syn Asa ti tlumočí tento příběh.

Čtyři kmeny (Be-don-ko-he, Cho-kon-en, Chi-e-a-hen a Ned-ni), které byly věrnými přáteli za dnů svobody, stále drží pohromadě, ačkoliv již nejsou tak početné. Pouze úplný zánik našeho národa by zpřetrhal pouta našeho přátelství.

Vytrácíme se ze Země, přesto si nemyslím, že bychom byli zbyteční nebo že nás Usen neměl stvořit. Stvořil všechny lidské kmeny a jistě měl pádný důvod k vytvoření každého z nich.

Pro všechny lidské kmeny, které Usen stvořil, vytvořil také domov. V krajině umístil každý jednotlivý kmen. Umístil je tak, aby se jim dobře dařilo.

Když Usen vytvořil Apače, dal jim domov na Západě. Dal jim takové obilí, takové ovocné plody a takovou zvěř, kterou mohli jíst. Aby se mohli uzdravit, když ochořeli, dal vzrůst mnoha rozmanitým bylinám. Naučil je, kde ty byliny najít a jak z nich připravit léky. Dal jim také příjemné podnebí a všechno, co potřebovali pro výrobu oděvů a příbytku, bylo po ruce.

Tak to bylo na počátku: Apači a jejich domovy byli Usenem navzájem pro sebe stvořeni. Když ale Apačům vezmou domov, oni onemocní a zemřou. Za jak dlouho se bude říkat: „Už nejsou žádní Apači?“

1) Pozn. překladatele – Geronimo zde má na mysli dělení Apačů Čirikava, nikoliv všech Apačů celkově.

2) Náčelník Whoa a náčelník Juh jsou jedna a ta samá osoba.

Dětství

Narodil jsem se v červnu 1829 v kaňonu No-doyohn v Arizoně.

Byl jsem vychováván v kraji, který se rozprostírá kolem horního toku Gila River. Toto území bylo naší domovinou. Uprostřed hor se ukrývaly naše vigvamy. V roztroušených údolích byla naše pole. Nekonečná prérie, která nás obklopovala ze všech stran, byla naší pastvinou. Skalnaté jeskyně byly naším pohřebištěm.

Narodil jsem se jako čtvrté dítě z osmi. Byli jsme čtyři chlapci a čtyři děvčata. Jen já, můj bratr Porico a sestra Nah-da-ste jsme ještě naživu. Jsme drženi jako váleční zajatci zde, v této vojenské rezervaci Fort Sill.

Jako děťátko jsem se batolil po hliněné podlaze v otcově vigvamu nebo jsem byl ve své tsoch (apačský název pro kolébku) na matčiných zádech či zavěšené na silné větvi stromu. Hřálo mě slunce, pohupoval mě větřík a stromoví mě chránilo – stejně jako ostatní indiánská miminka.

V dětství mě matka učila legendy našeho lidu. Učila mě o slunci a obloze, měsíci a hvězdách, oblacích a bouřích. Naučila mě také pokleknout a modlit se k Usenovi o sílu, zdraví, moudrost a ochranu. Nikdy jsme se nemodlili o to, aby Usen někomu ublížil. Když jsme proti někomu něco měli, sami jsme se postarali o pomstu. Byli jsme vyučováni, že se Usen nestará o malicherné lidské hádky.

Můj otec mi často vyprávěl o odvážných činech našich válečníků, o radosti z lovu a o slávě válečné stezky.

S bratry a sestrami jsem si hrával v okolí otcova domu. Někdy jsme hráli na schovávanou mezi skalami a borovicemi, jindy jsme postávali ve stínu topolů či hledali shudock (druh divokých třešní), zatímco naši rodiče pracovali na poli. Také jsme si hrávali na válečníky. Cvičili jsme se v plížení před někým, kdo symbolizoval našeho nepřítele, a dětským způsobem často napodobovali válečné kousky. Někdy jsme se ukryli před matkou, abychom viděli, jestli si nás všimne. Mnohokrát jsme v takovémto úkrytu usnuli, a tak zůstali schovaní třeba několik hodin.

Když jsme byli dost staří na to, abychom mohli opravdu pomáhat, chodili jsme s rodiči na pole. Nikoliv hrát si, ale tvrdě pracovat. Před zasazením plodin jsme půdu okopávali dřevěnými motykami. Kukuřici jsme zasadili v přímých řadách a mezi ni fazole. Melouny a dýně se sadily nepravidelně. Sadili jsme tolik plodin, kolik bylo potřeba.

Naše pole obvykle mívala asi dva akry. Nikdy jsme kolem nich nestavěli plot. Bylo běžné, že v jednom údolí mělo hospodářství několik rodin, které si úrodu navzájem chránily před poníky nebo jeleny a jinými divokými zvířaty.

Melouny se jedly, sotvaže dozrály, ale dýně a fazole jsme na podzim dávali do vaků a košíků. Kukuřici jsme svazovali i se slupkou do svazků a na zádech poníků odváželi do vesnic. Tam se kukuřice oloupala a celá úroda se skladovala v jeskyních či jiných odlehlých úkrytech jako zásoby na zimu.

Poníky jsme kukuřicí nekrmili, ale když to bylo v zimě nutné, tak jsme jim ji dali. Neměli jsme žádný dobytek nebo jiná domácí zvířata, jenom poníky a psy.

Tabák jsme nepěstovali, ale sbírali jsme divoký. Na podzim jsme jeho listy nařezali a usušili, a když jeho zásoby došly, daly se použít suché listy přímo ze stonků. Všichni indiáni kouří, muži i ženy. Žádnému chlapci však nebylo dovoleno kouřit, dokud sám nelovil a osobně nesložil vlka nebo medvěda. Neprovdaným dívkám nebylo zakázáno kouřit, ale bylo to považováno za neslušné. Vdané ženy kouřily skoro všechny.

Kromě toho, že jsme z kukuřice mleli mouku na chleba (kamennou paličkou v hmoždíři), také jsme ji někdy rozdrtili a namočili. Když zkvasila, vznikl z její šťávy tiswin – alkohol, který měl sílu nás opít a kterého si indiáni velmi cenili. Tuto práci dělaly ženy a děti. Když nadešel čas sběru bobulí nebo ořechů, skupinky malých dětí a žen je chodily sbírat a někdy tam zůstaly i celý den. Když šly někam daleko od tábora, braly s sebou poníky, kteří vezli koše.

Často jsem s takovými skupinkami chodíval. Při jednom z těchto výletů se ztratila žena jménem Cho-co-le. Jak se snažila najít své přátele, prodírala se na poníkovi houštinami. Následována svým malým psíkem si pomalu razila cestu hustým borovicovým porostem. Náhle se na cestě objevil medvěd a zaútočil na poníka. Cho-co-le seskočila a poník utekl, ale medvěd ji napadl. A tak s ním s nožem v ruce bojovala, jak nejlépe dovedla. Její malý pes chňapal medvědovi po tlapách, a strhával tak pozornost šelmy na sebe. To ženě umožnilo udržet se nějakou dobu mimo medvědův dosah. Nakonec grizzly máchnul tlapou těsně nad její hlavou a strhl jí téměř celou kštici. Žena spadla, ale neztratila vědomí, a přestože byla vyčerpaná, zasadila medvědovi svým nožem čtyři prudké rány a on se dal na ústup. Když odešel, ošetřila si Cho-co-le svou rozdrásanou hlavu, jak nejlépe dovedla, a smrtelně vyčerpaná ulehla na zem. Té noci se do našeho tábora vrátil poník s nákladem ořechů a bobulí, ale bez jezdce. Indiáni po ženě pátrali, ale našli ji až druhého dne. Odnesli ji domů a naši svatí muži ošetřovali všechna její zranění, až se zcela vyléčila.

Indiáni věděli, které byliny se dají použít k léčení, věděli, jak z nich připravit lék a jak medicínu užívat. Na počátku je to naučil Usen a každá následující generace měla muže, kteří byli odborně školeni v umění léčit.

Byli školeni ve sběru bylin, v jejich úpravě a použití v medicíně a vkládali důvěru v modlitbu stejně jako v účinky léku. Obvykle na výrobě medicíny pracovalo společně osm mužů, ke každému kroku byly modlitby a zaklínadla. Čtyři muži měli na starost zaříkávání a čtyři přípravu bylin.

Někteří z indiánů byli odborníky na to, jak vyjmout kulky, hroty šípů a ostatní typy střel, kterými bývali válečníci zraněni. Já sám jsem to dělal mnohokrát pomocí obyčejné dýky nebo řeznického nože.

Malé děti nosívaly v zimě velmi málo oblečení a v létě nemívaly žádné. Ženy obvykle nosily jednoduchou sukni z kusu bavlněné látky, kterou měly upevněnou kolem pasu. Sahala jim po kolena. Muži nosili bederní roušku a mokasíny. V zimě měli navíc košile a legíny.

Když bylo v kmeni mnoho chlapců a děvčat, často se stávalo, že se spolu domluvili, tajně se vytratili z vesnice a setkali se na místě vzdáleném několik mil. Tak si mohli celý den hrát, osvobozeni od svých povinností. Za tuto rošťárnu nebyli nikdy trestáni, ale když byl jejich úkryt vypátrán, byli vystaveni posměchu.

Kmenová zábava, způsoby a zvyky

Každá významná událost byla provázena oslavou a tancem. Někdy byli zváni jen naši vlastní lidé, jindy byly zvány i sousední kmeny.

Slavnosti obvykle trvaly asi čtyři dny. Ve dne jsme hodovali a v noci jsme tancovali podle pokynů některého z náčelníků. Skladby k tanci byly zpívány pod vedením válečníků a doprovázeny bubnováním na esadadene (obruč potažená jelenicí). Nezpívala se žádná slova – pouze tóny. Když hostiny a tance skončily, pořádali jsme koňské dostihy, závody v běhu, zápasy, skoky a nejrůznější druhy her (hazardních).

Nejznámější z těchto her byla kah (stopa). Hraje se takto: čtyři mokasíny jsou umístěny ve čtyřech oddělených stopách v dírách v zemi, které jsou vykopány v řadě na jedné straně tábora. Na opačné straně je to uděláno také tak. V noci se mezi těmito dvěma řadami mokasínů zažehne ohniště a hráči se seřadí po stranách, počet hráčů každého týmu je libovolný.

Skóre se zaznamenává pomocí svazku klacíků, za každý vyhraný bod si družstvo jeden klacík vezme. První si jedna strana vezme kost, mezi čtyřmi mokasíny a ohněm se zvednou přikrývky, takže soupeři nemůžou sledovat jejich pohyb. Pak začnou zpívat legendy o stvoření. Strana, která má kost, představuje pernatý kmen, její protivníci představují zvířata. Všichni hráči, kteří představují ptáky, zpívají a mezitím ukryjí kost do jednoho z mokasínů, pak sundají přikrývky. Stále zpívají, ale jakmile jsou přikrývky dole, vybraný muž z druhého týmu přijde na jejich stranu ohniště ozbrojen válečnou palicí a praští do mokasínu, o kterém se domnívá, že je v něm ukrytá kost. Když udeří správný mokasín, jeho tým dostane kost a začne představovat ptáky, zatímco soupeři musejí být tiše a jsou na řadě v hádání. Mají čtyři pokusy, když se třikrát netrefí, čtvrtým vyhrávají. Když dojdou všechny klacíky ze svazku, vyhrává ta strana, která jich má více.

Tato hra se málokdy hraje jinak než jako hra hazardní. Pro tyto účely je v kmeni nejoblíbenější ze známých her. Většinou trvá čtyři nebo pět hodin. Nikdy se nehraje za denního světla.

Když jsou dohrány všechny hry, návštěvníci zvolají: „Jsme spokojeni!“ A rozejdou se.

Vždycky jsem se těšil, když byly oznámeny tance a slavnosti. Tak jako všichni ostatní mladí lidé.

Náš život měl i náboženskou stránku. Neměli jsme žádné kostely, žádné náboženské organizace, žádný sabat, žádné svátky, a přesto jsme konali pobožnosti. Někdy se ke zpěvu a modlitbám shromáždil celý kmen, jindy se sešla menší skupinka, třeba jen dva nebo tři lidé. Písně měly jen několik slov, ale nebyly formální. Zpěvák občas přidal taková slova, která si přál, místo těch obvyklých. Někdy jsme se modlili v duchu, někdy se každý z nás modlil nahlas a občas se někdo z letitých mužů modlil za nás všechny. Jindy někdo z nás povstal a promlouval k nám o našich povinnostech k sobě navzájem a k Usenovi. Naše bohoslužby bývaly krátké.

Když se rozmohly nemoci nebo mor, shromáždili jsme se a ptali jsme se našich vůdců, co zlého jsme udělali a jak bychom mohli Usena upokojit. Někdy bylo považováno za nezbytné předložit oběť. Jindy byl potrestán jedinec, který zhřešil.

Kdyby nějaký Apač připustil, aby jeho staří rodiče trpěli hladem či nuzným příbytkem, kdyby přehlížel či zneužil někoho nemocného, kdyby se rouhal proti našemu náboženství nebo byl nevěrný, takový člověk mohl být vypovězen z kmene.

Apači neměli žádná vězení, jako mají bílí muži. Místo toho, aby poslali zločince do věznice, vyobcovali je ven z kmene. Tito nevěrní, krutí, líní nebo zbabělí lidé byli vyřazeni takovým způsobem, že se nemohli připojit k žádnému jinému kmeni. Nebyli chráněni ani našimi nepsanými domorodými zákony. Tito indiánští psanci se často spojili dohromady a pleněním a drancováním si vyrovnávali účty se spořádanými kmeny. Tak či tak, život indiánského psance byl velmi tvrdý a jejich tlupy nikdy nebyly příliš početné. Kromě toho tyto skupiny často vyprovokovaly takové rozlícení kmene, že si tím zajistily svou vlastní zkázu.

Když mi bylo mezi osmi a deseti lety, začal jsem chodit na lov, nikdy jsem to nepovažoval za práci.

Venku v prériích, které se rozpínaly kolem našeho domova v horách, se potulovala stáda jelenů, antilop, losů a bizonů. Lovili jsme je, jen když jsme je potřebovali.

Bizony jsme obvykle lovili na koních, zabíjeli jsme je šípy a oštěpy. Jejich kůže se používala na výrobu vigvamů a lůžkovin, jejich maso se jedlo.

Ulovit jelena vyžaduje mnohem více obratnosti než lov jakékoliv jiného zvířete. Nikdy jsme se nepokoušeli přiblížit k jelenovi jinak než proti větru. Často jsme strávili hodiny plížením se k pasoucímu se jelenovi. Když byli v otevřené krajině, mohli jsme velkou vzdálenost překonat tak, že jsme se plazili po zemi a drželi před sebou trávu nebo keřík, takže nás nezpozorovali. Mnohdy se nám povedlo skolit několik kusů ze stáda, než ostatní utekli. Jejich maso bylo usušeno a uschováno v nádobách a takto vydrželo uskladněno po mnoho měsíců. Kůže z jelena se namočila ve vodě s popelem, zbavila se srsti a potom se pokračovalo v jejím vydělávání, dokud nebyla měkká a poddajná. Snad žádné jiné zvíře pro nás nemělo větší cenu než jelen.

V lese a podél potoků bývalo velké množství divokých krocanů. Vyhnali jsme je do prérie a honili jsme je na koních, až byli tak vyčerpaní, že se ve snaze ukrýt přikrčili a my jsme se za jízdy sehnuli a chytili je. Když se pokusili vzlétnout, praštili jsme je loveckými palicemi nebo krátkými holemi. Tímto způsobem jsme mohli nalovit tolik krocanů, kolik jsme jen zvládli na koních odvézt domů.

V naší zemi žilo mnoho králíků a také je jsme lovili z koňského hřbetu. Koně byli cvičeni tak, aby dokázali sledovat králíka v plné rychlosti, a jak se k nim přiblížili, sklouzli jsme na koňský bok a praštili králíka válečnou palicí. Když byl příliš daleko, hodili jsme po něm klackem, a tím ho usmrtili. Když jsme byli chlapci, byl to pro nás výborný sport, ale jako válečníci jsme málokdy lovili drobnou zvěř.

V říčkách bývalo mnoho ryb, ale vzhledem k tomu, že jsme je nejedli, nepokoušeli jsme se je ani chytat nebo zabíjet. Malí kluci po nich někdy házeli kameny nebo stříleli šípy, aby se procvičili v používání luku. Usen si nepřál, abychom jedli hady, žáby nebo ryby. Nikdy jsem nic z toho nejedl.

V horách bylo mnoho orlů. Lovili jsme je kvůli peří. Ulovit orla vyžaduje velkou dovednost, protože kromě toho, že má bystré oči, je také moudrý a vždy si sedne na místo, ze kterého má dobrý výhled na své okolí.

Mnoho medvědů jsem zabil kopím, přesto jsem v boji s nimi nikdy nebyl zraněn. Několik pum jsem zabil šípy a jednu jsem zabil kopím. Medvědi i pumy mají dobré maso a cennou kůži. Když jsme je usmrtili, přivezli jsme je domů na koních. Z kůže pumy jsme dělávali toulce na šípy. Byly velice krásné a velmi odolné.

Když jsem byl malý, nikdy jsme neviděli žádného misionáře nebo kněze. Nikdy jsme neviděli bílého muže. Tak tiše žili Apači Be-don-ko-he.

Rodina

Můj dědeček Maco byl naším náčelníkem. Nikdy jsem ho neviděl, ale můj otec mi často vyprávěl o ohromné velikosti, síle a prozíravosti tohoto starého válečníka. Válčili hlavně s Mexičany. Nějaké potyčky měli i s jinými indiánskými kmeny, ale málokdy byli delší čas v míru s mexickými městy.

Maco zemřel, když byl můj otec jen nezkušeným válečníkem, a náčelníkem Apačů Be-don-ko-he se stal Mangas Coloradas. Když jsem byl ještě malý chlapec, můj otec byl nějakou dobu nemocný a poté zemřel. Když skonal, jeho strážci mu opatrně zavřeli oči, oblékli mu jeho nejlepší oděv, pomalovali mu tvář, ovinuli ho drahocennou přikrývkou a osedlali jeho nejoblíbenějšího koně. Jeho zbraně nesli před ním, koně vedli za ním a připomínali v žalozpěvech jeho význačné činy, zatímco jeho tělo vezli do jeskyně v horách. Pak jeho koně zabili a my jsme rozdali všechen jeho majetek, jak bylo v našem kmeni zvykem, poté bylo tělo se zbraněmi po boku uloženo v jeskyni. Jeho hrob je zakryt hromadou kamení. Oděn v nádheře tam leží v ústraní a vítr ve větvích borovic tiše prozpěvuje rekviem za mrtvého válečníka.

Po smrti mého otce jsem se ujal péče o matku. Nikdy se znovu nevdala, ačkoli podle zvyků našeho kmene tak mohla učinit hned, když otec zemřel. Nicméně většinou vdova, která měla děti, zůstala po smrti manžela svobodná dva až tři roky. Ale bezdětné vdovy se brzy vdávaly znovu. Po válečníkově smrti se vdova vrací zpět ke svým lidem a její otec nebo bratři ji mohou poslat pryč nebo prodat. Moje matka si vybrala, že bude žít se mnou, a nikdy netoužila se znovu provdat. Žili jsme blízko našeho starého domova a já jsem ji živil.

V roce 1846 jsem ve svých sedmnácti letech byl přijat do rady válečníků. Byl jsem velmi šťastný, mohl jsem jít, kamkoliv se mi zachtělo, a dělat si cokoliv, co se mi zalíbilo. Nikdo mě nekontroloval, ale kmenové zvyky zakazovaly podílet se na slávě válečných výprav, dokud jsem nebyl přijat do rady. Když se naskytla příležitost, mohl jsem s naší tlupou vyrazit na válečnou stezku. To bylo skvělé. Doufal jsem, že brzy budu pomáhat našim lidem v bitvě. Už dlouho jsem toužil bojovat po boku našich válečníků.

Asi nejvíce jsem se radoval z toho, že jsem se mohl oženit s krásnou Alope, dcerou No-po-sy. Byla to štíhlá, jemná dívka a již dlouho jsme byli milenci. Takže hned, když mi rada udělila výsady, šel jsem jejího otce požádat o její ruku. Snad ho naše láska nezajímala, snad si chtěl Alope nechat u sebe, protože byla poslušnou dcerou – v každém případě za ni požadoval mnoho poníků. Neodpověděl jsem mu, ale za pár dní jsem se u jeho mu objevil se stádem poníků a Alope jsem si odvedl s sebou. To bylo všechno, co bylo v našem kmeni potřeba udělat pro uzavření sňatku.

Nedaleko matčina vigvamu jsme založili nový domov. Vigvam byl udělán z bizoních kůží a vevnitř bylo mnoho medvědích kožešin, kůží z pumy a ostatní trofeje z lovu stejně jako mé kopí, luk a šípy. Alope vyrobila mnoho malých ozdob z korálků a kresby na jelenici, které rozmístila po našem vigvamu. Mnoho obrázků nakreslila také přímo na stěny našeho domova. Byla to dobrá manželka, jen nebyla moc silná. Řídili jsme se zvyky našich otců a byli jsme šťastní. Narodily se nám tři děti – děti, které si hrály, potulovaly se a pracovaly, stejně jako jsem to dělával já.

MEXIČANÉ

Masakr u Kas–Ki–Yehu

V létě roku 1858, když jsme byli s mexickými městy i se všemi sousedními indiánskými kmeny v míru, vydali jsme se na jih do Starého Mexika za obchodem. Celý náš kmen Be-don-ko-he cestoval přes Sonoru směrem ke Casa Grande, což byl cíl naší cesty. Kousek od tohoto místa jsme se zastavili v jiném mexickém městě, jehož indiánský název byl Kas-ki--yeh. Zůstali jsme tam několik dní, tábořili jsme mimo město. Každý den jsme šli do města obchodovat a tábor, kde byly naše zbraně a zásoby, jsme zanechali pod ochranou několika strážných, aby ženy s dětmi během naší nepřítomnosti nikdo neobtěžoval.

Jedno pozdní odpoledne, když jsme se vraceli, potkali jsme několik žen a dětí, které nám řekly, že náš tábor přepadli mexičtí vojáci z jiného města. Zabili všechny válečníky, kteří hlídali tábor, pochytali všechny poníky, vzali naše zbraně, zničili naše zásoby a povraždili mnoho našich žen a dětí. Rychle jsme se rozdělili a až do soumraku jsme se ukrývali, jak nejlépe jsme uměli. Pak jsme se sešli na smluveném místě ve křoví u řeky. Jeden po druhém jsme se tiše vkradli do tábora a rozestavěli jsme hlídky. Když jsme všechny spočítali, zjistil jsem, že moje stařičká matka, moje mladá žena a moje tři malé děti patří mezi zavražděné. Tábor nebyl osvětlen žádným ohněm, a tak nikdo nezpozoroval, že jsem se vytratil k řece. Nevím, jak dlouho jsem tam stál, ale když jsem viděl, že bojovníci usedají k poradě, zaujal jsem také své místo.

Té noci jsem se zdržel hlasování. Vzhledem k tomu, že nás bylo jen osmdesát, neměli jsme žádné zbraně ani zásoby a byli jsme obklopeni Mexičany, navíc v hluboko v jejich území, nebyla žádná naděje, že bychom mohli vést úspěšnou bitvu. Proto náčelník Mangas Coloradas přikázal, abychom zanechali své mrtvé na poli a v naprosté tichosti se vydali domů do Arizony. Zůstal jsem stát, dokud okolo mě všichni neprošli. Netušil jsem, co bych měl dělat. Neměl jsem žádnou zbraň, v podstatě jsem ani po boji netoužil, ani jsem nepřemýšlel, jak bych mohl získat těla svých milovaných, protože to bylo zakázáno. Nemodlil jsem se, nebyl jsem schopen se rozhodnout co dělat, nic nedávalo smysl. Nakonec jsem mlčky následoval naši tlupu. Držel jsem se od ostatních v takové vzdálenosti, že jsem slyšel tlumené kroky ustupujících Apačů.

Příští den ráno někteří z indiánů ulovili drobnou zvěř. Zastavili jsme dostatečně dlouho na to, abychom uvařili jídlo a najedli se, a pak jsme pokračovali v pochodu. Já jsem nic neulovil, nejedl jsem. Během předešlého pochodu ani během táboření na tom místě jsem na nikoho nepromluvil ani jsem nebyl nikým osloven – nebylo co říct.

Dva dny a tři noci jsme byli na ostrém pochodu, zastavovali jsme jen kvůli jídlu. Potom jsme blízko mexických hranic rozbili tábor a dva dny jsme odpočívali. Tam jsem se najedl a povídal jsem si s ostatními indiány o tom, koho v krveprolití ztratili. Ale nikdo toho neztratil tolik jako já, protože já přišel o všechny.

Za pár dní jsme došli do naší osady. Byly tu ozdoby, které vyrobila Alope, a byly tu hračky našich maličkých. Všechno jsem to spálil, dokonce i náš vigvam. Spálil jsem i matčin vigvam a všechny její věci.

Už nikdy jsem nepocítil klid domova. Pravda, mohl jsem se vydat k otcovu hrobu, ale přísahal jsem pomstu mexickým vojákům, kteří spáchali tu křivdu, a kdykoliv jsem se přiblížil k pohřebišti nebo jsem uviděl něco, co mi připomnělo dřívější šťastné dny, moje srdce bolestně prahlo po pomstě na Mexičanech.

Odplata

Jakmile jsme znovu shromáždili nějaké zbraně a zásoby potravin, svolal Mangas Coloradas, náš náčelník, kmenovou radu a shledal, že všichni bojovníci jsou ochotni vyrazit na válečnou stezku do Mexika. Já jsem byl pověřen tím, abych požádal o pomoc v tomto tažení i ostatní kmeny.

Když jsem přijel k Cho-kon-enům, svolal jejich náčelník Chochis poradu hned za úsvitu. Válečníci se mlčky shromáždili na přístupném místě v horském údolíčku a usadili se na zemi, seřazeni v řadách za sebou podle svého postavení. Tiše seděli a kouřili. Na znamení náčelníka jsem povstal a naše důvody uvedl následovně:

„Bratři, slyšeli jste, co nám Mexičani nedávno bezdůvodně udělali. Jste moji příbuzní – strýcové, bratranci, bratři. Jsme muži stejně jako Mexičané, můžeme jim udělat to samé, co oni udělali nám. Nechte nás jít napřed a vystopovat je. Zavedu vás do jejich města a napadneme je v jejich domovech. Budu bojovat v přední linii, žádám vás pouze o to, abyste s námi pomstili bezpráví, které Mexičané spáchali. Půjdete? Je to správné, vy všichni půjdete.

Pamatujte na pravidlo války – muži se mohou vrátit, nebo mohou být zabiti. Když budou někteří z těchto mladých mužů zabiti, nechci, aby mi to jejich příbuzní dávali za vinu, to oni sami se rozhodli jít. Když budu zabit já, nikdo pro mě nebude truchlit. Všichni moji milovaní byli v té zemi zavražděni a já také zemřu, bude-li to třeba.“

Vrátil jsem se do naší osady, oznámil tento úspěch svému náčelníkovi a ihned jsem vyrazil směrem na jih, do země Apačů Ned-ni. Jejich náčelník Whoa mě vyslechl bez jediné poznámky, ale okamžitě nařídil zasedání rady, a když bylo všechno připraveno, pokynul mi, že můžu mluvit. Promluvil jsem k nim stejně, jako jsem mluvil k Apačům Cho-ko-nen, a i oni nám přislíbili pomoc.

Bylo to v létě roku 1859, téměř rok po masakru u Kas-ki-yehu, kdy se tři kmeny sešly u mexických hranic, aby vyrazily na válečnou stezku. Jejich tváře byly pomalované, válečné čelenky měli uvázány na čele a dlouhé skalpovací nože měli připraveny po ruce k podříznutí protivníka, který by je napadl. Jejich rodiny byly schované daleko od smluveného místa setkání u mexických hranic. S těmito rodinami byly stráže a bylo určeno několik míst srazu pro případ, že by byl tábor přesunut.

Když bylo vše připraveno, dali náčelníci povel k odchodu. Nikdo z nás nejel na koni, každý válečník měl mokasíny a sukno ovinuté kolem beder. Tuto látkou mohl rozprostřít a přikrýt se jí, když spal, a během pochodu to bylo dostatečné oblečení. V bitvě, když se tvrdě bojovalo, jsme neradi nosívali mnoho šatstva. Každý bojovník si nesl potraviny na tři dny, ale vzhledem k tomu, že jsme si často během pochodu ulovili zvěř, zřídkakdy jsme byli bez jídla.

Cestovali jsme ve třech skupinách: Apači Be-don-ko-he vedeni Mangasem Coloradasem, Cho-kon-en vedeni Chochisem a Ned-ni vedeni Whoem, avšak v jednotlivých kmenech už pravomoci rozděleny nebyly. Obvykle jsme pochodovali asi čtrnáct hodin denně, udělali jsme tři přestávky kvůli jídlu a ušli jsme čtyřicet až čtyřicet pět mil za den.

Cestou do Mexika jsem působil jako průvodce. Sledovali jsme tok řeky a drželi se linie hor, protože takto jsme mohli náš pochod lépe utajit. Vstoupili jsme do Sonory a šli směrem na jih přes Quitaro, Nacozari a mnoho menších osad.

Utábořili jsme se v těsné blízkosti Arispe a osm mužů vyjelo ven z města, aby s námi vyjednávali. My jsme je zajali, zabili a skalpovali. Udělali jsme to, abychom z města vylákali vojáky – a druhý den přišli. Šarvátky trvaly celý den, ale k velkému střetu nedošlo. V noci jsme se však zmocnili jejich zásobovacího vozu, a tak jsme získali spoustu potravin a nějaké zbraně navíc.

Té noci jsme nepřesouvali tábor, ale rozestavěli jsme stráže a tiše jsme celou noc odpočívali, protože následující den jsme očekávali těžký boj. Brzy ráno se válečníci shromáždili k modlitbě – neprosili o pomoc, ale o zdraví, a aby se vyhnuli léčkám či podvodným trikům nepřátel.

Jak jsme předpokládali, kolem desáté hodiny dopoledne celá mexická síla vyrazila. Byly to dva oddíly kavaleristů a dva oddíly pěchoty. Poznal jsem, že kavaleristé jsou ti samí vojáci, kteří povraždili naše lidi u Kas-ki-yehu. Pověděl jsem to našim náčelníkům a oni mi řekli, že bych měl řídit bitvu.

Nebyl jsem náčelníkem a nikdy jsem nevelel, ale protože mi bylo ukřivděno více než ostatním, byla mi udělena tato pocta a já jsem byl odhodlán dokázat, že jsem hoden takové důvěry. Seřadil jsem indiány jakoby po obvodu kruhu blízko řeky a mexičtí pěšáci postupovali ve dvou liniích, s kavalerií v záloze. Byli jsme mezi stromy a oni vešli asi 400 yardů do hloubi lesa, kde se zastavili a zahájili palbu. Zanedlouho jsem proti nim provedl výpad a ve stejnou chvíli jsem poslal několik statečných mužů, aby je napadli v týle. Během celé bitvy jsem myslel na mou zavražděnou matku, manželku a děti, na otcův hrob a přísahu pomsty a bojoval jsem zuřivě. Mnoho jich padlo mou rukou a já stále vedl své muže vpřed. Hodně udatných bojovníků bylo zabito. Bitva trvala asi dvě hodiny.

Nakonec byli sami uprostřed bitevního pole čtyři indiáni – já a tři další válečníci. Došly nám už všechny šípy, naše kopí byla zabodnuta v tělech mrtvých nepřátel. Měli jsme pouze ruce a nože, jimiž jsme mohli bojovat, ale všichni protivníci okolo nás byli mrtví. Pak k nám z jiné části pole přijeli na koních dva ozbrojení vojáci. Zastřelili dva z nás a my dva zbývající jsme prchali ke svým lidem. Můj druh byl sražen šavlí, ale mně se povedlo dostat k našim válečníkům, popadl jsem kopí a obrátil jsem se. Ten, který mně pronásledoval, minul a já jsem ho srazil kopím. Sebral jsem jeho šavli a utkal jsem se s kavaleristou, který zabil mého přítele, rvali jsme se a spadli na zem. Zabil jsem ho svým nožem a rychle jsem se zvedal přes jeho tělo a oháněl jsem se šavlí, hledaje koho dalšího z vojáků bych zabil. Žádní tu nebyli. Ale Apače jsem viděl. Nad zakrváceným polem, pokrytým těly Mexičanů, se rozezněl divoký válečný pokřik Apačů.

Ještě jsem byl potřísněn krví svých nepřátel, ještě jsem držel své vítězné zbraně, ještě jsem cítil vášnivou radost z boje, vítězství a pomsty, když mě obklopili apačští bojovníci a jmenovali mě válečným náčelníkem všech Apačů. Pak jsem vydal příkaz, aby zabití byli skalpováni.

Nemohl jsem přivolat zpět své milované, nemohl jsem přivézt zpět mrtvé Apače, ale mohl jsem se radovat z této odplaty. Apačové pomstili krveprolití u Kas-ki-yehu.

Nesnadné válčení

Všichni ostatní Apači byli po bitvě u Kas-ki-yehu spokojeni, ale já jsem stále toužil po větší odplatě. Po několik měsíců jsme byli plně zaměstnáni lovem a dalšími mírovými činnostmi. Nakonec se mi podařilo přemluvit dva další válečníky, Ah-koch-neho a Ko-deh-neho, aby se mnou napadli mexický venkov.

Zanechali jsme naše rodiny u kmene a vydali se na válečnou stezku. Cestovali jsme pěšky a nesli jsme třídenní zásoby. Do Mexika jsme vstoupili na severní hranici Sonory a pokračovali podél hor Sierra de Antunez až k jižnímu konci pásma. Zde jsme se rozhodli přepadnout malou vesnici (její jméno neznám). Za rozednění jsme sestoupili z hor. Venku se popásalo pět koní. Přibližovali jsme se k nim obezřetně, ale těsně předtím, než jsme se ke koním dostali, začali na nás Mexičané pálit ze svých domovů. Moji dva druhové byli zabiti.

Mexičané se vyrojili ze všech stran. Někteří byli na koních, jiní pěšky, a všichni se zdáli být ozbrojeni. Toho dne mne třikrát obklíčili, ale já bojoval, kličkoval a skrýval se. Když jsem se skrýval, měl jsem několikrát příležitost vzít si na mušku některého z Mexičanů, který po mně se zbraní v ruce pátral. Nemyslím, že bych některý z cílů minul. Když se začala snášet tma, měl jsem více času na to, abych ustoupil zpět směrem k Arizoně. Ale Mexičané mě nepřestali pronásledovat. Několikrát během dalšího dne se mě mexičtí jezdci pokusili předhonit a mnohokrát po mně také stříleli, ale já jsem už neměl žádné šípy, takže jsem se musel spoléhat na útěk a skrývání, přestože jsem byl velmi unavený. Za celou dobu pronásledování jsem nic nejedl ani jsem se neodvážil zastavit se a odpočinout si. Druhou noc jsem se pronásledovatelů zbavil, přesto jsem ale nezpomalil tempo, dokud jsem se nedostal do našeho domova v Arizoně. Vrátil jsem se bez kořisti, bez mých společníků, vyčerpaný, ale nezlomený.

O vdovy a sirotky mých padlých druhů se postarali naši lidé. Někteří Apači mi vyčítali špatný výsledek naší výpravy, ale já jsem mlčel. Po takovém neúspěchu bylo vhodné, abych zůstal zticha. Ale můj postoj vůči Mexičanům se nezměnil – stále jsem je nenáviděl a prahl jsem po pomstě. Ani na okamžik jsem nepřestal plánovat jejich potrestání, ale bylo těžké přimět ostatní válečníky, aby vyslechli mé návrhy na útok.

Za pár měsíců po předešlé operaci jsem přemluvil další dva bojovníky, aby se ke mně připojili při útoku na mexické pohraničí. Při minulém nájezdu jsme šli do Sonory přes území Apačů Ned-ni. Tentokrát jsme se vydali zemí Cho-kon-enů do pohoří Sierra Madre. Putovali jsme směrem k jihu, měli jsme s sebou více zásob a byli jsme připraveni zahájit nájezdy. Vybrali jsme si malou vesnici na úpatí hor, kterou jsme chtěli přepadnout za rozbřesku. Zatímco jsme v noci spali, objevili náš tábor mexičtí zvědové a začali po nás střílet, přičemž jednoho z nás zabili. Ráno jsme viděli, že se k nám od jihu blíží mexické vojenské jednotky. Jeli na koních a vezli zásoby na dlouhou cestu. Sledovali jsme je tak dlouho, dokud jsme nebyli přesvědčeni, že mají namířeno na naše území v Arizoně. Pak jsme spěchali, abychom je předběhli, a za tři dny jsme se dostali domů. Přijeli jsme v poledne, a to odpoledne, asi ve tři hodiny, mexická jízda napadla naše obydlí. Jejich první salva zabila tři malé chlapce. Mnoho válečníků z našeho kmene bylo mimo domov, ale těch pár z nás, kteří jsme byli v táboře, dokázalo do setmění nepřítele vytlačit z hor. Zabili jsme osm Mexičanů a ztratili jsme pět lidí – dva válečníky a tři chlapce. Mexičané zcela ustoupili k jihu. Čtyři naši válečníci je pečlivě sledovali. Zvědové se vrátili za tři dny a oznámili, že Mexičané opustili Arizonu a pokračovali stále na jih. Byli jsme si docela jistí, že se hned tak nevrátí.

Brzy poté (v létě roku 1860) jsem opět mohl vyrazit na válečnou stezku proti Mexičanům, tentokrát s pětadvaceti válečníky. Sledovali jsme stopu těch vojáků, kteří nás posledně napadli, do hor Sierra de Sahuaripa. Druhý den v těchto horách objevili naši zvědové mexickou jízdu. Byl tam jen jeden oddíl kavalerie, tak jsem si myslel, že když je, jak se patří, překvapíme, dokážeme je porazit. Připravili jsme jim léčku na stezce, po které přicházeli. Bylo to na místě, kde celá jednotka musela projet horskou soutěskou. Nestříleli jsme, dokud všichni vojáci neprošli, pak byl dán signál. Kavaleristé, zdánlivě bez jakéhokoliv povelu, sesedli najednou z koní a schovali se za ně, čímž si vytvořili jakési barikády – a vedli proti nám dobrý boj. Došlo mi, že je nepřinutíme k ústupu, aniž bychom přišli o všechno střelivo, tak jsem dal pokyn k prudkému útoku. Válečníci je obklopili ze všech stran a bojovali jsme muž proti muži. Během tohoto střetu jsem probodl kopím vojáka, který proti mně zrovna namířil pistoli. Postupoval jsem rychle vpřed a noha mi uklouzla na tratolišti krve, takže jsem spadl pod koně jednoho kavaleristy. Ten mě udeřil pažbou pušky do hlavy a já upadl do bezvědomí. V tom okamžiku bojovník, který šel za mnou, toho Mexičana zabil kopím. Po pár minutách už žádný voják nebyl naživu. Když dozněl válečný pokřik Apačů a nepřátelé byli skalpováni, postarali se válečníci o své mrtvé a raněné. Mne našli v bezvědomí na místě, kde jsem spadl. Omyli mi hlavu studenou vodou a přivedli mě k vědomí. Pak mi obvázali zranění a druhý den, přestože jsem byl oslaben velkou ztrátou krve a trpěl těžkými bolestmi hlavy, jsem byl schopen pochodovat zpět do Arizony. Ze zranění jsem se léčil ještě několik měsíců a dodnes mám jizvu, kterou mi způsobila mušketa. V té bitvě jsme utrpěli tak velké ztráty, že na našem vítězství nebylo vskutku nic, čím bychom se chlubili. Toho roku už nikdo nevypadal, že by chtěl znovu vyrazit na válečnou stezku.

V létě 1861 jsem šel s dvanácti válečníky znovu do Mexika. Šli jsme přes Chihuahuu na jih, podél východní strany pohoří Sierra Madre. Za čtyři dny jsme překročili Sierra de Sahuaripa nedaleko na východ od Casa Grande. Tam jsme jeden den odpočívali a poslali zvědy na průzkum. Ti se vrátili se zprávou, že pět mil západně od nás táboří skupina mezkařů se stádem. Když se druhý den za úsvitu mezkaři chystali vyrazit na cestu, zaútočili jsme na ně. Ujeli pryč, aby si zachránili život, a my získali válečnou kořist. Mezci byli plně naloženi zbožím, tak jsme většinu z toho vzali domů. Dva mezci vezli maso či slaninu – to jsme vyhodili. Zbytek jsme vezli domů, cestovali jsme na sever směrem do Sonory, ale poblíž Casity nás překvapili mexičtí vojáci. Svítalo a my zrovna dojídali snídani. Neměli jsme ani tušení, že jsme byli sledováni ani že jsou vojáci poblíž, dokud na nás nezačali střílet. Během první salvy mne jedna z kulek lehce lízla po spánku u levého oka a já padl do bezvědomí. Všichni ostatní indiáni prchali. Mexičané, kteří mne považovali za mrtvého, je začali pronásledovat. Za chvilku jsem vědomí opět nabyl a dal jsem se na zběsilý úprk lesem, zatímco po mně střílela další skupina vojáků. Pak se vojáci, kteří honili ostatní Apače, otočili a já se rázem ocitl mezi dvěma nepřátelskými oddíly, ale ne nadlouho. Kulky okolo mě hvízdaly ze všech směrů. Jedna mne lehce škrábla do boku, ale běžel jsem dál, kličkoval jsem a bojoval, dokud jsem se svých pronásledovatelů nezbavil. Vyšplhal jsem do svahu, který byl tak příkrý, že za mnou kavaleristé nemohli. Jezdci mě viděli, ale z koní nesesedli a nepokusili se mě pronásledovat. Myslím, že to od nich bylo moudré.

Bylo domluveno, že se v případě, že bychom během cesty s kořistí byli přepadeni, sejdeme v pohoří Santa Rita v Arizoně. V Mexiku jsme se už nesešli, cestovali jsme odděleně a za tři dny jsme se utábořili na smluveném místě setkání. Odtud jsme se vrátili domů s prázdnýma rukama. Dokonce jsme se ani nezmínili, jakého částečného vítězství jsme dosáhli. Já jsem se znovu vrátil zraněný, ale nezlomený. Znovu mi to naši lidé vyčítali a já na to znovu neměl žádnou odpověď.

Po našem návratu odešlo mnoho bojovníků na lov a jiní šli na sever k Navahům nakoupit přikrývky. Já jsem zůstal doma a pokoušel se zahojit svá zranění. Jednoho rána – právě za svítání, kdy ženy rozdělávaly ohně, aby mohly připravit snídani – na nás začaly střílet tři oddíly mexických kavaleristů, kteří nás v noci obklíčili. Nebyl čas na boj. Muži, ženy a děti utíkali, aby si zachránili život. Bylo zabito mnoho žen a dětí a několik válečníků a čtyři ženy padly do zajetí. Levé oko jsem měl stále opuchlé a přivřené, ale tím druhým jsem viděl dost dobře na to, abych šípem zastřelil jednoho z důstojníků a potom úspěšně utekl do skal. Kavaleristé spálili naše týpí a pobrali naše zbraně, zásoby, přikrývky i poníky. Zima se blížila.

V táboře nebylo více než dvacet válečníků a jenom několika z nás se podařilo ve vřavě během útoku zachránit zbraně. Pár bojovníků sledovalo, jak se vojáci s kořistí vracejí do Mexika, ale nebylo v jejich silách vyvolat s nimi šarvátku. Až po dlouhé, předlouhé době jsme byli schopni se znovu vydat na válečnou stezku proti Mexičanům.

Ty čtyři ženy, které byly tenkrát uneseny, byly odvlečeny do Sonory, kde je donutili pracovat pro Mexičany. Po několika letech utekly do hor a začaly hledat náš kmen. Měly nože, které ukradly Mexičanům, ale žádné jiné zbraně neměly. Neměly žádné přikrývky, a tak si na noc postavily malý vigvam. Udělaly jej z křovin, které nařezaly noži. Vztyčily stěny a stříšku navršily z dalších křovin. V tomto provizorním týpí všechny spaly. Jedné noci, když jejich táborový oheň už skomíral, uslyšely přímo u svého přístřešku zavrčení. Francisco, nejmladší z žen (bylo jí asi sedmnáct let), začala přikládat, aby se oheň rozhořel. V té chvíli se do vigvamu vřítil horský lev a napadl ji. Při tak nečekaném útoku upustila nůž, ale holýma rukama dál bojovala ze všech svých sil. Pro šelmu však nebyla žádným soupeřem. Lev jí rozdrtil rameno a téměř ho odtrhl. Stále se ji snažil uchopit za hrdlo, ale dívka se dlouho rukama bránila. Horský lev ji odvlekl z tábora asi tři sta yardů. Francisco si uvědomovala, že jí kvůli velké ztrátě krve ubývají síly, a volala ostatní ženy na pomoc. Lev ji vlekl za jednu nohu a ona ho chytala za tlapy, chytala se i kamenů a křovin, jen aby ho zdržela. Nakonec se zastavil a stál nad ní. Děvče znovu volalo své kamarádky a ony pumu napadly svými noži a zabily ji. Pak dívce obvázaly zranění a asi měsíc ji v horách ošetřovaly. Když byla znovu schopná chůze, pokračovaly v cestě a v pořádku se dostaly domů, k našemu kmeni.

Francisco byla držena s ostatními Apači jako válečný zajatec a v roce 1892 zemřela v rezervaci Fort Sill. Její tvář byla navždy znetvořena jizvami a ruce měla částečně ochrnuté. Tři starší ženy zemřely dříve, než jsme se stali válečnými zajatci.

Mnoho žen a dětí bylo Mexičany při různých příležitostech uneseno. Málokdo se však vrátil a ti, kteří to dokázali, podstoupili mnoho útrap, aby se znovu připojili ke svému lidu. Ti, kteří neutekli, sloužili Mexičanům jako otroci, či snad byli ponižováni ještě více.

Když Mexičané zajali válečníky, drželi je v řetězech. Čtyři muži, kteří byli jednou chyceni severně od Casa Grande, na místě nazývaném indiány Honas, byli v řetězech uvázáni rok a půl, dokud nebyli vyměněni za Mexičany, kterých jsme se zmocnili my.

My jsme zajatce nikdy spoutané nedrželi ani jsme je nezavírali do vězení, přesto málokdo z nich utekl. Zajatí mexičtí muži byli nuceni štípat dříví a starat se o koně. S mexickými ženami a dětmi jsme jednali jako se svými vlastními lidmi.

Úspěšné Nájezdy

V létě roku 1862 jsem s sebou vzal osm mužů a vpadli jsme na mexické území. Pět dní jsme cestovali po západní straně pohoří Sierra Madre směrem na jih, pak jsme v noci přešli na jižní stranu pohoří Sierra de Sahuaripa. Tady jsme se znovu utábořili a číhali jsme na kolonu vozů se zbožím. Druhý den ráno, okolo desáté hodiny, míjeli náš tábor čtyři jezdci s konvojem mul se zbožím. Jakmile nás zahlédli, ponechali nám všechen náklad a uháněli pryč, aby si zachránili život. Získali jsme tak mnoho mul, které vezly přikrývky, kaliko, sedla, zboží z cínu a homolový cukr. S těmito zásobami jsme pospíchali domů tak rychle, jak jen to šlo. Po cestě jsme při průjezdu kaňonem v pásmu hor Santa Catalina v Arizoně potkali bělocha, který hnal stádo mezků se zbožím. Zpozoroval nás dříve než my jeho a rozjel se co nejrychleji do hor. Prozkoumali jsme jeho kolonu a zjistili, že všichni mezci vezou sýr. Připojili jsme ji k naší koloně a pokračovali v cestě. Honáka jsme se vystopovat nesnažili a jsem si jistý, že se nepokoušel nás sledovat.

Za dva dny jsme dorazili domů. Mangas Coloradas, náš náčelník, shromáždil kmen. Uspořádali jsme hostinu, rozdělili kořist a celou noc jsme protančili. Některé z mul byly zabity a snědeny.

Tentokrát jsme po návratu rozmístili do okolí zvědy, takže bychom byli varováni, kdyby se nás mexičtí vojáci pokoušeli pronásledovat.

Po třech dnech přišli zvědové do tábora a oznámili, že mexičtí kavaleristé sesedli z koní a pochodují k našim obydlím. Všichni naši válečníci byli v táboře. Mangas Coloradas se ujal vedení nad jedním oddílem a já velel druhému. Doufali jsme, že se zmocníme jejich koní, vojáky obklíčíme v horách a všechny je pobijeme. To jsme nebyli schopni provést, protože oni taky měli své zvědy. Nicméně během čtyř hodin od chvíle, co jsme se do toho pustili, jsme zabili deset vojáků a ztratili jsme jen jednoho muže. Kavaleristé se dali na ústup, pronásledováni třiceti Apači, kteří jim nedopřáli ani chvíli odpočinku, dokud nebyli hluboko v mexickém území. Tu zimu už žádní vojáci nepřišli.

Dlouho jsme pak měli hojnost zásob, spoustu přikrývek a množství šatstva. Měli jsme také spoustu sýru a cukru.

Další léto (1863) jsem vybral tři válečníky a vydali jsme se na razii do Mexika. Ubírali jsme se cestou jižně od Sonory a utábořili jsme se v horách Sierra de Sahuaripa. Asi čtyřicet mil západně od Casa Grande je v horách malá vesnice, indiáni ji nazývají Crassanas. Utábořili jsme se blízko tohoto místa a dohodli se, že vesnici přepadneme. Vypozorovali jsme, že přesně v poledne bývá naprostý klid, a tak jsme útok naplánovali na tuto dobu. V poledne druhého dne jsme se vkradli do vesnice. Neměli jsme pušky, ale byli jsme ozbrojeni oštěpy, luky a šípy. Když jsme válečným pokřikem zahájili útok, Mexičané se rozprchli všemi směry. Ani jeden z nich se s námi nepokusil bojovat.

Vystřelili jsme po nich několik šípů, ale zabili jsme jen jednoho. Brzy ve vesnici vše utichlo a žádní Mexičané nebyli v dohledu.

Když jsme zjistili, že všichni Mexičani jsou pryč, prohlédli jsme jejich domky a viděli jsme tam mnoho podivných věcí. Tito Mexičané měli mnohem více rozličného majetku, než mívali Apači. Mnoho z těch věcí, které jsme v domech viděli, jsme nedokázali pochopit. Zato mnoho věcí, které jsme viděli v zásobárnách, jsme chtěli.

Vehnali jsme tedy do vesnice stádo koní a mul a naložili jsme na ně tolik zásob, kolik jen mohli uvézt. Pak jsme ze zvířat utvořili kolonu a dopravili vše bezpečně do Arizony. Mexičané nás nepronásledovali.

Když jsme přijeli do tábora, svolali jsme všechny lidi z našeho kmene a celý den jsme oslavovali. Každému jednotlivci jsme dali dary. V noci začal tanec a neustal až do poledne následujícího dne.

Tohle byl asi nejúspěšnější nájezd ze všech, co jsme kdy v Mexiku podnikli. Nevím, jaká byla cena té kořisti, ale jistě obrovská, protože jsme měli zásoby pro celý kmen na rok či ještě déle.

Na podzim roku 1864 se mnou dvacet válečníků vyrazilo na další razii do Mexika. Byli to vybraní muži, dobře ozbrojení a zkušení bojovníci. Jako obvykle jsme se nejdříve postarali o bezpečí našich rodin, než jsme vyrazili na nájezdy. Všichni členové kmene se rozptýlili po kraji a pak se znovu sešli na místě vzdáleném asi čtyřicet mil od původního bydliště. Díky tomu by bylo pro Mexičany obtížné je vystopovat a my jsme věděli, kde naše rodiny po návratu najdeme. Navíc kdyby nějací nepřátelští indiáni zpozorovali, že tolik válečníků opustilo naše loviště, mohli by zaútočit na náš tábor. A kdyby na obvyklém místě nikoho nenašli, jejich útok by se nezdařil.

Putovali jsme jižně přes území Apačů Cho-kon-en. Do Sonory v Mexiku jsme vstoupili v místě, které je přímo na jih od Tombstonu v Arizoně, a skrývali jsme se v horách Sierra de Antunez. Přepadli jsme několik osad v sousedství a získali jsme mnoho proviantu a různých zásob. Asi za tři dny jsme přepadli kolonu mezků se zásobami a zmocnili se jich. Bylo to na místě indiánsky nazývaném Pontoco, které se nachází na západní straně hor, asi den cesty od Arispe.

Kolonu vedli tři honáci. Jeden byl zabit a dva utekli. Mezci vezli v proutěných koších lahve plné mezkalu. Jakmile jsme se utábořili, indiáni se opili a začali se spolu rvát. Vypil jsem taky dost mezkalu na to, abych cítil jeho účinky, ale neopil jsem se. Přikázal jsem jim, aby se přestali prát, ale oni rozkaz neuposlechli. Brzy se z toho stala obrovská šarvátka. Pokoušel jsem se venku okolo tábora rozmístit stráže, ale všichni byli opilí a odmítli úkol splnit. Očekával jsem, že nás můžou každou chvílí přepadnout mexičtí vojáci, a byly to pro mě opravdu horké chvilky, protože jako vůdce skupiny bych byl zodpovědný za jakékoliv neštěstí, které by nás potkalo. Nakonec zavládl v táboře poměrně klid, protože indiáni byli příliš opilí na to, aby mohli chodit, natož bojovat. Zatímco byli takto otupělí, vylil jsem všechen zbylý mezkal, uhasil jsem všechny ohně a přestěhoval jsem kolonu mezků do značné vzdálenosti od tábora. Pak jsem se vrátil zpět a snažil jsem se pomoct zraněným. Zjistil jsem, že vážně zraněni jsou pouze dva. Prvnímu jsem vyřízl z nohy hrot šípu a druhému z ramene bodec z kopí. Když jsem se postaral o všechna zranění, držel jsem sám až do rána stráž. Druhý den ráno jsme zraněné naložili na mezky a rozjeli se do Arizony.

Další den jsme chytili několik kusů dobytka ze stáda a hnali jsme je s sebou domů. Ale bylo velmi obtížné hnát dobytek, když jsme sami šli pěšky. Péče o zraněné a starosti s dobytkem učinili cestu velmi zdlouhavou. Ale nebyli jsme pronásledováni, a tak jsme s celou kořistí dorazili v pořádku domů.

Pak jsme uspořádali slavnost s tancem a rozdělili kořist. Po skončení tanců jsme porazili všechen dobytek a maso nasušili. Opracovali jsme kůže, do nich zabalili usušené maso a uskladnili to. Celou následující zimu jsme měli hojnost masa. Byl to první skot, který jsme kdy měli. Jako obvykle jsme některé z mul zabili a snědli. Měli jsme pro mezky jen málo využití, a když jsme je nemohli vyměnit za něco hodnotného, porazili jsme je.

V létě roku 1865 jsem se čtyřmi válečníky opět vyrazil do Mexika. Dosud jsme chodívali pěšky, byli jsme zvyklí takto bojovat a kromě toho bez koní bylo snazší se ukrýt. Ale tentokrát jsme chtěli získat více dobytka a pěšky by bylo těžké ho hnát. Vstoupili jsme do Sonory jihozápadně od arizonského Tombstonu, pokračovali pohořím Sierra de Antunez k jižním hranicím a pak jsme šli stále na jih k ústí řeky Yaqui. Tam jsme uviděli ohromné jezero, jehož konec nebylo možno spatřit. Vydali jsme se na sever, přepadli několik osad a získali mnoho zásob. Když jsme se vraceli, ukradli jsme severozápadně od Arispe asi šedesát kusů skotu a hnali jej domů do Arizony. Nejeli jsme přímo domů, ale utábořili jsme se s dobytkem v jiném údolí. Nebyli jsme pronásledováni. Když jsme přijeli do tábora, kmen se opět shromáždil k hodování a tancům. Všem byly rozdány dary, dobytek byl zabit, maso usušeno a zabaleno.

Vrtkavá štěstěna

Na podzim roku 1865 jsme se vydali s devíti válečníky pěšky do Mexika. Přepadli jsme několik osad jižně od Casa Grande a shromáždili velké stádo koní a mezků. Pak jsme s těmito zvířaty cestovali přes hory na sever. Když jsme se jednoho večera utábořili blízko Arispe a domnívali jsme se, že nejsme pronásledováni, o celé stádo jsme zase přišli, dokonce včetně těch koní, na kterých jsme jeli. Zvířata se pásla v údolí obklopeném příkrými svahy hor a my jsme tábořili na jihu tohoto údolí tak, že nemohla odejít, aniž by prošla naším táborem. Právě když jsme začínali večeřet, přišli naši zvědové a oznámili nám, že se blíží mexičtí vojáci. Vydali jsme se pro koně, ale na svazích nad námi byli vojáci, které naši zvědové neodhalili, a ti po nás začali střílet. Rozutekli jsme se do všech směrů a vojáci zabavili celou naši kořist. Za tři dny jsme se znovu sešli na smluveném místě v pohoří Sierra Madre na severu Sonory. Vojáci nás nepronásledovali a my jsme už s nikým nebojovali, vrátili jsme se do Arizony bez válečné kořisti. Opět jsem neměl, co bych řekl, ale horečnatě jsem toužil po dalším nájezdu.

Na počátku léta 1866 jsem vzal třicet válečníků a vpadl do Mexika. Šli jsme jižně přes Chihuahuu až k Santa Cruzu v Sonoře, pak jsme přešli pohoří Sierra Madre a šli podél toku řeky až na jižní konec horského pásma. Pokračovali jsme na západ z pohoří Sierra Madre do pohoří Sierra de Sahuaripa a šli po jeho severní straně. Shromáždili jsme všechny koně, mezky a dobytek, co jsme chtěli, a hnali je přes Sonoru na sever do Arizony. Mexičané nás zahlédli mnohokrát a na mnoha místech, ale nikdy na nás nezaútočili, a dokonce ani vojáci se nás nesnažili pronásledovat. Když jsme se vrátili domů, rozdali jsme všem dary a celý kmen oslavoval, hodoval a tančil. Během této razie jsme zabili asi padesát Mexičanů.

Příští rok (1867) vedl osm bojovníků na nájezdy do Mexika Mangas Coloradas. Já jsem s nimi šel jako válečník, protože jsem vždy rád bojoval s Mexičany. Jeli jsme na jih od Tombstonu v Arizoně do Sonory v Mexiku. Přepadli jsme nějaké kovboje, a když jsme v šarvátce dva z nich zabili, odehnali jsme jim všechen dobytek na sever. Druhý den jsme skot hnali dál, ale neměli jsme na hlídce žádné zvědy. Když jsme byli nedaleko Arispe, vyřítila se na nás mexická vojenská jednotka. Byli velmi dobře ozbrojeni a jeli na výborných koních, a když jsme si jich všimli, nebyli ani půl míle od nás. Opustili jsme dobytek a ujížděli jsme směrem k horám, ale vojáci nás rychle doháněli. Brzy zahájili palbu, ale my byli tak daleko, že jsme je svými šípy nebyli schopni zasáhnout. Nakonec jsme dojeli k několika stromům, sesedli z poníků a bojovali ze zákrytu. Vojáci přestali bojovat, pochytali naše poníky a hnali dobytek přes prérii směrem k Arispe. Stáli jsme a dívali se za nimi, dokud nezmizeli v dálce, a poté jsme zatoužili po domově.

Za pět dní jsme přijeli domů – bez vítězství, o kterém bychom mohli vyprávět, bez kořisti, kterou bychom mohli rozdat, a dokonce i bez tří poníků, kteří s námi do Mexika odjeli. Tato výprava byla považována za ostudnou.

Válečníci, kteří byli s Mangasem Coloradasem na této poslední cestě, se chtěli do Mexika vrátit. Nebyli spokojeni a ještě k tomu ostře pociťovali výsměch ostatních válečníků. Mangas Coloradas by je zpátky nezavedl, a tak jsem převzal velení a vyrazili jsme pěšky přímo směrem k Arispe v Sonoře. Utábořili jsme se v pohoří Sierra de Sahuaripa. Bylo nás jen šest, ale přepadli jsme v noci několik osad, zmocnili jsme se mnoha koní a mezků a naložili jsme na ně zásoby, sedla a přikrývky. Pak jsme se vydali do Arizony – cestovali jsme pouze v noci. Když jsme se vrátili do tábora, rozmístili jsme venku zvědy, abychom předešli tomu, že by nás Mexičané překvapili. Kmen se shromáždil, hodovali jsme, tancovali a rozdělovali kořist. Mangas Coloradas by žádné dary nepřijal, ale my jsme si s tím nedělali starosti. Mexičtí vojáci nás do Arizony nesledovali.

Asi rok potom (1868) nám mexické jednotky odehnaly všechny naše koně a mezky, kteří se pásli nedaleko tábora. Toho roku jsme nepodnikli do Mexika žádný nájezd a domnívali jsme se, že ani my nebudeme napadeni. Právě jsme se vrátili z lovu a byli jsme všichni v táboře.

Asi kolem druhé hodiny odpoledne byli v blízkosti našeho bydliště spatřeni dva mexičtí zvědové. Zabili jsme je, ale vojáci s našim stádem koní a mezků byli na cestě dříve, než jsme vůbec zvědy zpozorovali. Pokoušet se dohonit je pěšky by bylo zbytečné a náš kmen už žádné jiné koně neměl. Vzal jsem dvacet válečníků a stopovali jsme je. Naše stádo jsme našli na dobytčím ranči v Sonoře, nedaleko Nacorazi, a přepadli jsme kovboje, kteří to tam měli na starost. Zabili jsme dva muže a sami jsme neztratili nikoho. Po boji jsme odvedli naše zvířata i všechna jejich.

Pronásledovalo nás devět kovbojů. Poslal jsem muže se stádem napřed a zůstal se třemi válečníky vzadu, abychom odřízli případné útočníky. Jedné noci jsme blízko hranic s Arizonou objevili tyto kovboje. V noci jsme sledovali jejich tábor. Okolo půlnoci jsme se do tábora vkradli, nechali kovboje spát a tiše jim odvedli všechny koně. Pak jsme se tryskem rozjeli za našimi společníky, kteří cestovali pouze v noci. Když jsme je dohnali, připojili jsme ukradené koně ke stádu a opět jsme zůstali pozadu, abychom zastavili kohokoliv, kdo by nás stopoval. Co dělalo těch devět kovbojů následující ráno, to nevím a nikdy jsem o tom nikoho z Mexičanů neslyšel vyprávět. Vím jen, že nás nepronásledovali, protože už nás nikdo neobtěžoval. Když jsme přijeli domů, celý kmen se velmi radoval. Bylo to považováno za parádní trik, vzít Mexičanům koně a nechat je spát v horách.

Uběhlo mnoho času, než jsme se znovu vydali do Mexika nebo byli Mexičany napadeni.

Těžký boj

Okolo roku 1873 jsme byli mexickými vojáky znovu přepadeni v našich obydlích, ale porazili jsme je. Pak jsme se rozhodli podniknout nájezd do Mexika. Přestěhovali jsme celý tábor. Všechny věci jsme zabalili, naložili na koně a mezky a šli do Mexika. Nový tábor jsme postavili v horách blízko Nacori. Při tomto stěhování jsme nechtěli, aby nás někdo špehoval, a když jsme prošli kolem mexických příbytků, obvykle jsme všechny obyvatele zabili. Ale když nabídli, že se vzdají, nekladli odpor ani nedělali žádné problémy, vzali jsme je jako zajatce. Často jsme měnili místo pobytu a brali jsme zajatce s sebou, když byli ochotní s námi jít, ale když byli vzpurní, zabili jsme je. Vzpomínám si na jednoho Mexičana v pohoří Sierra Madre, který nás viděl stěhovat se a nějakou chvíli nás zdržel. Dali jsme si práci s tím, abychom ho chytili, mysleli jsme, že v jeho domě najdeme něco, co nám zpoždění vynahradí. Ale když jsme ho zabili, zjistili jsme, že jeho věci nemají žádnou hodnotu.

Žili jsme v těch horách něco přes rok, útočili na vesnice, a získávali tak proviant, ale k žádnému vážnému střetu s armádou nedošlo. Pak jsme se vrátili do našeho domova v Arizoně. Asi po roce pobytu v Arizoně jsme se znovu vrátili do Mexika a ukrývali se v horách Sierra Madre. Tábořili jsme nedaleko Nacori. Zrovna jsme sestavovali skupinu válečníků pro nájezdy, když naši zvědové zjistili, že se k nám blíží mexičtí vojáci a mají v plánu napadnout náš tábor.

Byl s námi Whoa, náčelník Apačů Ned-ni, a velel jednomu oddílu. Všichni válečníci pochodovali vojákům naproti a setkali se s nimi na místě vzdáleném asi pět mil od tábora. Ukázali jsme se vojákům a oni rychle vyjeli na vrchol kopce, sesedli z koní, rozestavěli je okolo sebe a vytvořili z nich barikády. Byli na kuželovitém pahorku, velmi strmém a skalnatém, po jehož stranách nerostly žádné stromy. Mexičané měli dva oddíly kavalerie a nás bylo asi šedesát. Plížili jsme se nahoru mezi kameny a oni po nás neustále pálili. Nabádali jsme bojovníky k velké opatrnosti.

Věděl jsem, že vojáci budou plýtvat náboji. Brzy jsme zabili všechny jejich koně, ale muži se kryli za jejich těly a stříleli po nás. I když už jsme zabili několik Mexičanů, sami jsme zatím neztratili nikoho. Nicméně tímto způsobem jsme se k nim nemohli dostatečně přiblížit a já jsem se domníval, že nejlepší bude prudký útok. Bojovali jsme už asi hodinu, bylo pozdní odpoledne a my stále neudělali žádný pokrok, a tak jsem dal pokyn k útoku. Za zvuku válečného pokřiku jsme vyskočili vpřed zpoza kdejakého kamene, dostali jsme se přes mrtvé koně a začal boj muže proti muži. Útok byl tak náhlý, že Mexičané začali zmateně pobíhat z jedné strany na druhou a my jsme je během pár minut všechny pobili. Potom jsme je skalpovali, odvezli své mrtvé a pobrali tolik zbraní, kolik jsme potřebovali. Té noci jsme přestěhovali tábor z pohoří Sierra Madre na východ do Chihuahuy. Žádní vojáci nás tam neobtěžovali. Asi po roce jsme se vrátili do Arizony.

Většinou jsme žili vždy část roku ve Starém Mexiku. V té době bylo v Arizoně mnoho osad, lovné zvěře bylo málo a kromě toho jsme rádi chodívali dolů do Starého Mexika. Navíc území Apačů Ned-ni, našich přátel a příbuzných, sahalo hluboko do Mexika. Jejich náčelník Whoa byl pro mě jako bratr a společně jsme v jeho teritoriu strávili mnoho času.

Někdy kolem roku 1880 jsme tábořili v horách jižně od Casa Grande, když nás přepadli mexičtí vojáci. Bylo jich dvacet čtyři a nás indiánů asi čtyřicet. Mexičani nás překvapili v táboře a začali na nás pálit, v první salvě zabili dva indiány. Nevím, jak dokázali najít náš tábor. Snad měli vynikající zvědy a naše hlídky byly neopatrné, ale najednou byli tu, stříleli po nás a my předtím ani nevěděli, že se blíží. Byli jsme v lese a já dal příkaz vyrazit kupředu a bojovat zblízka. Kryli jsme se za skalkami a stromy, dokud jsme se k nim nepřiblížili tak na deset yardů, a pak jsme vstali a stříleli na ně z obou stran, až byli všichni Mexičani zabiti. V téhle bitvě jsme ztratili dvanáct válečníků.

To místo bylo indiány nazýváno Sko-la-ta. Když jsme pohřbili své mrtvé a pobrali zásoby Mexičanů, odešli jsme na severovýchod. Blízko Nacori nás napadla armáda. To místo se apačsky jmenovalo Nokode a bylo nás tam asi osmdesát válečníků, Apačů Be-don-ko-he a Ned-ni. Mexičané měli tři vojenské oddíly. Zaútočili na nás na otevřeném prostoru a my jsme se rozutekli a v běhu stříleli. Pronásledovali nás, ale my jsme se rozptýlili a brzy se jich zbavili. Potom jsme se všichni znovu shromáždili v pohoří Sierra Madre. Tam se konala porada, a protože se vojáci blížili ze všech stran, rozešli jsme se.

Asi za čtyři měsíce jsme se sjeli do Casa Grande, abychom sepsali mírovou smlouvu. Pohlaváři z Casa Grande a všichni tamní obyvatelé s námi uzavřeli dohodu. Podali jsme si ruce a slíbili si, že budeme bratry. Pak jsme začali obchodovat a Mexičané nám nalili mezkal. Zakrátko byli téměř všichni indiáni opilí. Zatímco byli opilí, napadly nás dva oddíly vojáků z jiného města, dvacet indiánů zabily a ještě mnohem více jich zajaly. My zbylí jsme se rozutekli do všech směrů.

Geronimova největší bitva

Po zradě a masakru v Casa Grande jsme se ještě dlouho neshromáždili, ale pak jsme se vrátili do Arizony. Nějaký čas jsme v Arizoně zůstali, žili jsme v rezervaci San Carlos na místě, které se teď nazývá Geronimo. V roce 1883 jsme šli opět do Mexika. Pobývali jsme v mexických pohořích asi čtrnáct měsíců a během té doby jsme měli mnoho potyček s mexickými vojáky. V roce 1884 jsme se vrátili do Arizony, abychom přemluvili jiné Apače, aby s námi šli do Mexika. Mexičané shromáždili na našem území v horách vojsko. V boji proti nim bychom neměli šanci, protože jich bylo mnohem více než nás a my jsme byli unavení z toho, jak jsme neustále prchali z místa na místo.

V Arizoně jsme měli problémy s vojáky Spojených států, a tak jsme se vrátili do Mexika.

V Arizoně jsme ztratili asi patnáct válečníků, ale nikoho nového se nám naverbovat nepovedlo. Takto početně oslabení jsme tábořili v horách severně od Arispe. Naši zvědové viděli, že se k nám z několika směrů blíží mexičtí vojáci. Američtí vojáci přicházeli dolů ze severu. Byli jsme dobře ozbrojeni a měli jsme i dostatek munice, ale nechtěli jsme bojovat s vojáky obou států současně, a proto jsme začali ustupovat s celým táborem na jih.

Jednu noc jsme se utábořili nedaleko hor u potoka. V potoce nebylo mnoho vody, ale hluboké koryto se táhlo přes prérii a podél břehu začínaly růst malé stromky.

V těch dnech jsme se nikdy neutábořili, aniž bychom kolem rozmístili zvědy, protože jsme věděli, že můžeme být kdykoliv napadeni. Druhý den hned při rozbřesku hlídky vzburcovaly tábor se zprávou, že se blíží vojáci. Už za pět minut do nás začali Mexičané pálit. Ustoupili jsme pod břeh potoka vymletý vodou a ženy s dětmi začali hrabat a zákop prohlubovat. Přísně jsem rozkázal držet se v úkrytu a neplýtvat střelivem. Ten den jsme zabili mnoho Mexičanů a sami jsme také měli těžké ztráty, protože boj trval celý den. Vojáci zaútočili na jednom místě, my je odrazili a oni se zase seskupili a zaútočili jinde.

Okolo poledne jsme zaslechli, jak Mexičani proklínají mé jméno. Odpoledne přijel na bojiště generál a bitva byla čím dál zuřivější. Dal jsem svým bojovníkům rozkaz, aby se pokusili zabít mexické důstojníky. Asi ve tři hodiny svolal generál všechny oficíry dohromady na pravou stranu bitevního pole. Sešli se nedaleko od hlavního toku potoka a malá boční strouha vedla jen kousek od toho, kde důstojníci stáli. Opatrně jsem ze strouhy vylezl a připlížil se velmi blízko k místu, kde probíhala porada. Generál byl zkušený válečník. Vítr vál mým směrem, takže jsem slyšel všechno, co říkal, a většině z toho jsem rozuměl. Řekl asi toto:

„Pánové, támhle v tom korytě je ten rudý ďábel Geronimo a jeho nenáviděná tlupa. Dnešní den musí být jeho posledním. Napadněte je z obou stran příkopu. Zabijte muže, ženy i děti. Zajatce neberte. To, co chceme, jsou mrtví rudoši. Nešetřete naše muže a vyhlaďte ty indiány za každou cenu. Každému dezertérovi vpálím kulku! Teď se vraťte ke svým mužům a zaútočte!“

Jakmile vydal ty rozkazy, zamířil jsem na něj a zastřelil ho. Země okolo mě byla okamžitě rozryta množstvím kulek, ale nebyl jsem zasažen. Apačové povstali. Po celé délce strouhy se rozezněl válečný pokřik mého lidu. Četa na okamžik zaváhala. Neustoupili, dokud naše střelba neskolila muže v prvních řadách.

Poté už nebojovali tak zuřivě, přesto se znovu vzchopili a stále postupovali vpřed, až do setmění. Taky mi pořád vyhrožovali a proklínali mě. Té noci, ještě než utichla palba, se asi tucet indiánů vyplížil z příkopu a ve vysoké prérijní trávě za Mexičany založil požár. Během zmatku, který následoval, jsme utekli do hor.

Tohle byla úplně poslední bitva, kterou jsem vedl s Mexičany. Od té doby nás ustavičně pronásledovali vojáci Spojených států, dokud nebyla ve Skeleton Canyonu podepsána mírová smlouva s generálem Milesem.

V průběhu mnoha svých šarvátek s Mexičany jsem byl osmkrát zraněn, a to následovně: střelen do pravé nohy nad kolenem, kulku tam stále nosím, prostřelené levé předloktí, levá noha pod kolenem zraněná šavlí, hlava poraněná úderem pažby, postřelen na spánku v blízkosti levého oka, postřelen do levého boku postřelen do zad. Zabil jsem mnoho Mexičanů, nevím kolik – bylo jich tolik, že jsem je nepočítal. Někteří z nich ani nestáli za to.

BLEDÉ TVÁŘE

Přicházejí bledé tváře

Někdy v té době, kdy se stal masakr u Kas-ki-yehu (1858), jsme slyšeli, že jižně od nás nějací běloši vyměřují pozemky. S početnou skupinou dalších válečníků jsem je jel navštívit. Moc jsme jim nerozuměli, protože jsme neměli tlumočníka, ale potřesením rukou jsme s nimi uzavřeli smlouvu a slíbili si, že budeme bratry. Potom jsme postavili náš tábor blízko jejich tábora a oni k nám přišli obchodovat. Dali jsme jim jelenici a přikrývky a poníky výměnou za košile a proviant. Přinesli jsme jim také zvěřinu a za tu nám dali nějaké peníze. Neznali jsme jejich hodnotu, ale nechali jsme si je a později jsme se od Navahů dozvěděli, že jsou velmi cenné.

Každý den vyměřovali zemi podivnými nástroji a dělali značky, kterým jsme nerozuměli. Byli to dobří muži a bylo nám líto, když odešli dál na západ. Nebyli to vojáci. Byli to první běloši, které jsem kdy spatřil.

Asi za deset let přišlo více bledých tváří. Tihle byli všichni vojáci. Postavili si tábor u řeky Gila, jižně od Hot Springs. Ze začátku byli přátelští a my jsme k nim necítili žádnou nelibost, ale nebyli tak laskaví jako ti předtím.

Přibližně po roce mezi nimi a indiány vznikly nějaké potíže, a já jsem se vydal na válečnou stezku. Jako válečník, nikoliv jako náčelník. Mně neukřivdili, ale některým našim lidem ano a já jsem bojoval za svůj kmen, protože to zavinili vojáci, a ne indiáni.

Zanedlouho poté pozvali nějací důstojníci Spojených států naše náčelníky na poradu do Apačského průsmyku do Fort Bowie. Těsně před polednem poslali indiány do stanu a řekli jim, že dostanou něco k jídlu. Když tam vešli, napadli je vojáci. Náš náčelník Mangas Coloradas s několika dalšími válečníky prořízli stěnu stanu a utekli, ale mnoho bojovníků bylo zabito nebo zajato. Z Apačů Be-don-ko-he byli tehdy zabiti Sanza, Kladetahe, Niyokahe a Gopi. Po této zradě odešli indiáni zpátky do hor a pevnost zcela opustili. Nemyslím si, že by obchodní agenti měli s plánováním léčky něco společného, protože s námi vždy jednali dobře. Věřím, že to naplánovali pouze vojáci.

Úplně první vojáci, kteří byli posláni do naší země, a důstojníci, kteří jim veleli, neváhali indiánům ubližovat. Nikdy vládě nevysvětlili, že jsou na indiánech páchány křivdy, ale vždy hlásili všechny přestupky indiánů. Mnoho z věcí, které provedly ničemné bledé tváře, bylo hlášeno jako čin někoho z mého lidu.

Indiáni stále zkoušeli žít s bílými vojáky a osadníky v míru. Jednoho dne v době, kdy měli vojáci základnu v Apačském průsmyku, jsem s jejich veliteli uzavřel smlouvu. Byla potvrzena potřesením rukou a slibem bratrství. Cochis a Mangas Coloradas dohodu rovněž takto stvrdili. Nevím, jak se jmenovali ti velící důstojníci, ale byli z prvního regimentu, který kdy do Apačského průsmyku přišel. Tato smlouva byla uzavřena přibližně rok předtím, než došlo k napadení ve stanu, které jsem zmiňoval. Za několik dní po útoku jsme se shromáždili v horách a vrátili jsme se, abychom s vojáky bojovali. Byli jsme ze dvou kmenů, Be-don-ko-he a Cho-kon-en, a všem nám velel Cochis. Po několika dnech šarvátek jsme napadli konvoj, který vezl do pevnosti zásoby. Několik mužů jsme zabili a ostatní zajali. Náčelník navrhl výměnu těchto vězňů za indiány, které vojáci zajali při krveprolití ve stanu. Důstojníci to odmítli, a tak jsme vězně zabili, rozešli se a začali se skrývat v horách. Z těch, kteří tuhle událost zažili, jsem už naživu jen já.

Za pár dní nás vojáci vyrazili hledat, ale když jsme byli rozděleni na malé skupinky, bylo pro ně v podstatě nemožné najít některý z našich táborů. Během doby, co nás vojáci hledali, mluvili s mnoha válečníky, které považovali za mírumilovné indiány, a ti jim radili, kde by mohli najít náš tábor, a zatímco po nás pátrali, my jsme je sledovali ze svých úkrytů a smáli jsme se jejich neschopnosti.

Po těchto problémech se všichni indiáni dohodli, že už se s bělochy nikdy nebudou přátelit. Nedošlo k žádnému hlavnímu střetu, ale následovaly vleklé boje. Jednou jsme my napadli bělochy, pak zase oni napadli nás. Jednou bylo zabito pár indiánů, příště zase několik bělochů. Myslím, že ztráty byly na obou stranách přibližně stejné. Počty mrtvých během těchto nepokojů nebyly moc vysoké, ale proradnost vojáků indiány rozhněvala a oživila vzpomínky na všechny křivdy, takže jsme už nikdy armádě Spojených států nedůvěřovali.

Nejhorší křivda

Nejhorší bezpráví, které kdy bylo spácháno na indiánech, bylo asi to, co nám udělali vojáci Spojených států přibližně v roce 1863. Náčelník našeho kmene Mangas Coloradas uzavřel mírovou smlouvu mezi naším lidem a bílými osadníky z Apache Tejo v Novém Mexiku. Bylo nám řečeno, že běloši, kteří žijí v té kolonii, jsou přátelštější a spolehlivější než ti v Arizoně, že dodržují smlouvy, které uzavřou, a indiánům neubližují.

Mangas Coloradas se třemi válečníky jel do Apache Tejo na koncil s obyvateli a vojáky. Řekli mu, že kdyby přišel s celým kmenem a žil v jejich blízkosti, vláda by nám vydávala přikrývky, mouku, zásoby, hovězí a všelijaký proviant. Náčelník slíbil, že se do Apache Tejo vrátí do dvou týdnů. Když přijel domů, svolal celý kmen k poradě. Nevěřil jsem, že lidé z Apache Tejo dodrží slovo, a tak jsem hlasoval proti tomu, ale bylo rozhodnuto, že by se Mangas Coloradas měl vrátit s částí kmene do Nového Mexika a tam přijmout příděly a zásoby. Když běloši čestně dodrží dohodu a vše bude tak, jak popisovali, zbytek kmene se k nim připojí a trvale bychom se usadili v Apache Tejo. Já jsem se staral o tu část kmene, která zůstala v Arizoně. Skoro všechny naše zbraně a munici jsme dali skupině, která šla do Apache Tejo, aby v případě zrady byli připraveni i na náhlý útok. Mangas Coloradas a asi polovina kmene odešli do Mexika, šťastní, že našli bělochy, kteří jsou k nim laskaví a s kterými mohou žít v míru a blahobytu.

Nedostali jsme od nich žádnou zprávu. Avšak z jiných zdrojů jsme slyšeli, že byli zákeřně chyceni a povražděni. V téhle těžké situaci jsme si nevěděli rady, ale ze strachu, že nás napadnou vojáci, kteří se jich zmocnili, jsme ustoupili do hor blízko Apačského průsmyku.

Během týdnů, které následovaly po odchodu našich lidí, jsme žili v nejistotě, nezajistili jsme si přísun potravin a vyčerpali všechny zásoby. To byl další důvod k přestěhování. Při ústupu, když jsme procházeli pohořím, jsme narazili na čtyři muže se stádem dobytka. Dva jeli vpředu na povoze a dva vzadu na koních. Všechny jsme zabili, ale neskalpovali jsme je, protože to nebyli válečníci. Stádo jsme zahnali zpátky do hor, postavili jsme tábor a začali porážet dobytek a balit maso. Než jsme byli s prací hotovi, byli jsme překvapeni a napadeni vojáky Spojených států. Zabili dohromady sedm indiánů – jednoho válečníka, tři ženy a tři děti. Vojáci byli na koních. My jsme také měli koně, ale byli jsme mizerně ozbrojeni, dali jsme většinu zbraní těm, kteří odešli do Apache Tejo, a tak jsme bojovali hlavně kopími a luky a šípy. Z počátku jsem měl kopí, luk a pár šípů, ale během krátké chvíle kopí i šípy byly pryč. V jednu chvíli jsem byl obklíčen, ale kličkoval jsem na koni z jedné strany na druhou a utekl jsem. Pro mnoho válečníků bylo nezbytné, aby opustili koně a utekli pěšky. Ale můj kůň byl vycvičený, aby přišel na zavolání, a jakmile jsem se ocitl na bezpečném místě, kde jsem neměl nikoho v patách, zavolal jsem ho ke mně.

Během bitvy jsme se rozutekli do všech směrů a za dva dny jsme se sešli na smluveném místě, asi padesát mil od bojiště.

Asi za deset dní nás za úsvitu napadli ti samí vojáci Spojených států. Boj trval celý den, ale šípy a oštěpy jsme vyčerpali už před desátou hodinou a po zbytek dne jsme se bránili jen kamením a válečnými palicemi. Dokázali jsme se těmito zbraněmi ubránit a v noci jsme přestěhovali tábor o čtyři míle hlouběji do hor, kam by nás kavalerie mohla pronásledovat jen s velkými obtížemi. Další den se vrátili zvědové, kteří zůstali vzadu, aby sledovali pohyb vojska, a řekli nám, že vojáci odtáhli zpět, směrem k rezervaci San Carlos.

Pár dní na to jsme byli opět napadeni, tentokrát jiným oddílem amerických vojáků. Těsně před touto bitvou jsme se spojili se skupinou Apačů Cho-kon-en, které vedl Cochis. Chochis se ujal velení nade všemi. Útok vojáků jsme odrazili a rozhodli se rozptýlit po kraji.

Když jsme se rozešli, tak se náš kmen Apačů Be-don-ko-he opět shromáždil nedaleko starého tábora a marně jsme očekávali návrat Mangase Coloradase a našich příbuzných. Nepřišla žádná zpráva kromě zvěsti, že byli všichni zákeřně povražděni.

Potom se konala porada, a protože jsme věřili, že je Mangas Coloradas mrtev, byl jsem zvolen kmenovým náčelníkem.

Dlouho jsme neměli s nikým žádné problémy. Uběhl více než rok od chvíle, kdy jsem byl zvolen náčelníkem kmene, když nás nečekaně napadli vojáci Spojených států. Zabili sedm dětí, pět žen a čtyři válečníky, zabavili všechny naše zásoby jídla, přikrývky, koně a oblečení, a zničili naše vigvamy. Nezůstalo nám nic, začínala zima, a byla to ta nejchladnější zima, jakou jsem kdy zažil. Když se vojáci stáhli, vzal jsem tři bojovníky a sledovali jsme je. Jejich stopa vedla zpátky do San Carlosu.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .