Tyrano
Dobrodružství
českého upíra

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Milena Durková

Tyrano – Dobrodružství českého upíra – e-kniha

Copyright © Fragment, 2015

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

6
Trosečník v lese

Tyrano si cestou lesem pohvizdoval a za krmelcem na mýtince odbočil na zkratku. Vedla mlázím z kopce a Tyrano se nechtíc ocitl na pěkné skluzavce. Pak to šlo dolů rychle a celkem hladce. Stačilo vstát a oprášit si mokré loňské listí.

U cesty to vypadalo přesně, jak si představoval. Ležel přes ni obrovský vyvrácený strom a kořeny čněly výš než jeho ramena.

Alespoň že za tuhle škodu může bouřka a ne já, pomyslel si Tyrano poněkud neupírsky. Zároveň viděl, že sluch ho včera neklamal. Stálo tu i auto, které potmě do stromu napálilo, s čumákem zmačkaným do harmoniky.

Tyrano si vozidlo prohlížel se smíšenými pocity. Z takového vraku nemůže mít žádný člověk radost, zvlášť když ho potřebuje v pojízdném stavu. Na druhou stranu ale za tak velkou škodu na svém správním území určitě dostane od tatínka Sedmihlava měsíční plat a možná i bonus. Koupí si krytinu na střechu, aby mu už v noci nekapalo do postele, a hřebíky na opravu žebříku. Bez pěti příček se po něm šplhalo čím dál hůř. Také rychle ubývala černá tuš na Mentorovo křídlo. Kdyby došla, Mentor by asi žalem onemocněl.

Tyrano obešel auto kolem dokola. Teprve nyní ho napadlo, že měl vzít Mentora s sebou, aby mu škodu dosvědčil. V zájmu vlastního pohodlí by se snad nedal prosit, i když pravdu by musel trochu přičísnout, protože strom vyvrátila obyčejná vichřice a žádná nadpřirozená síla. Tyrano se rozhlédl, jestli Mentor náhodou nesedí někde opodál na větvi. Ale zřejmě se doma věnoval zažívání snídaně, jako vždy.

Tyrano nakoukl do okénka. Vevnitř by mohlo být ještě něco rozbitého: lustr, vajíčka, cokoliv. Tyrano si škodychtivost vyčítal, ale nouze ho k ní prostě doháněla. Už tři měsíce dostával místo platu pochmurné zavrtění hlavou. Kdyby mu maminka Mordeana občas něco nepodstrčila a kdyby se mu v kuchyni záhadně neobjevovaly plné tašky s nákupem, Mentor by už dávno nesnídal slaninu, ale létal by do lesa sbírat bukvice nebo co to vlastně žerou havrani v přírodě.

V autě nebyla vajíčka. Na zadním sedadle spal skrčený a zkroucený nějaký člověk.

Tyrano se spáče polekal, div nevyjekl. Samozřejmě si nemyslel, že se auto nabouralo prázdné, ale nenapadlo ho, že řidič na místě nehody přenocuje. Chtěl spěšně zmizet, jenže ten spáč otevřel oči a vytřeštil je přímo na něho, jako by spatřil nějaké zjevení. Pak se posadil a protíral si oči, jako by doufal, že Tyrano se mezitím rozplyne v ranním oparu.

Tyrano se nerozplynul. Jen poodstoupil, aby dotyčný v autě mohl otevřít dveře.

Když se řidič vysoukal ven, nejprve zívl, div si nevykloubil sanici. Byl to docela mladý člověk, i když očividně starší než osmnáct.

„To byla včera bouřka, co,“ řekl docela vesele. „Ale já měl pořádnou kliku. Kdybych jel rychleji, ten strom mě možná připíchl jako brouka. Já ho totiž viděl padat, fakt, bum a ležel na zemi, no, jako padlej strom.“

Tyrano se neusmál, ale byl rád, že řidič nenadává a že to nemusí poslouchat. A že nemusí kývat, jak je to hrozné, když z toho měl včera takovou radost. Vzápětí ho zívající trosečník zaskočil obyčejnou otázkou:

„Kde jste se tu vzal vy?“

„Jsem tady na houbách,“ vymluvil se chabě Tyrano.

„A rostou? “ zajímal se řidič. R znatelně zařinčelo, tak asi ráčkoval.

„Já nevím,“ odpověděl Tyrano tentokrát po pravdě a dodal trochu zmateně na vysvětlenou, „zapomněl jsem si košík.“

K jeho úlevě se ten člověk jen uchichtl a zeptal se, jestli náhodou neví, kdo by ten kmen mohl přijet odtáhnout nebo nějak odstranit, aby se dalo projet.

„Vycouvejte,“ navrhl Tyrano. „Objeďte les druhou stranou.“

„Rád bych,“ povzdychl si řidič, „ale nefunguje mi zpátečka. Tohle je historický model, v jednom kuse něco zlobí. Naštěstí má motor vzadu, proto jsem ho nenaboural. Ale jestli pojede, tak rovnou za nosem.“

Tyrano se zamyslel. Úplně při tom zapomněl, že si přišel prohlédnout napáchanou škodu a víc nic.

„Mohl bych přinést pilu,“ navrhl. „A vyřezat díru. Tedy když se mi to podaří. Nic jiného mě nenapadá,“ dodal omluvně.

„Je pro tu pilu daleko?“ zeptal se trosečník.

Tyrano pochopil, proč dostává tuhle otázku. Také to bylo slyšet. Ztroskotanému kručelo v břiše, až to přehlušilo ptačí cvrlikání. Tyrano ale nemohl dopustit, aby ten člověk šel s ním domů. Určitě by se vyptával, jestli na Strašpudláku bydlí pořád a co tam vlastně dělá. S Mentorem se, pokud šlo o pohostinnost, také nedalo počítat.

„Ne, je to jen kousek,“ řekl. „Přinesu vám něco k snídani. Pohlídejte, prosím, zatím ten strom.“

Neznámý se znovu uchichtl a Tyrano už pádil do svahu vzhůru. Doufal, že se ten člověk nerozběhne za ním. Třeba aby se umyl nebo něco jiného. Lidi pořád něco potřebují.

Tyrano vylezl po žebříku domů a vyhrabal v komoře mezi harampádím pilu. Byla naštěstí motorová, na benzin. Nádrž byla plná, protože Tyrano pilu nepoužíval. Jen jednou to s ní zkoušel, pod Sedmihlavovým dohledem, a tehdy mu to šlo. Jenže pilu dostal na ničení, a to jde každému okamžitě, opak zpravidla hůř.

Když Tyrano vešel do kuchyně, aby zjistil, co tam zbývá k jídlu, našel Mentora, jak chrupe vedle vyjedeného talíře. Zůstaly na něm jen dva tenké proužky slaniny. Tyrano si je rychle strčil do pusy a otevřel kredenc, aby se podíval, co tam najde. Skoro jen prázdno, ale jeden balíček máslových sušenek se ocitl zastrčený za komínkem plechovek se sardinkami. Mentor sardinky nemohl vystát. Tak alespoň Tyrano věděl, že díky sardinkám na něj vždycky něco zbude.

Tyrano strčil sušenky do kapsy a vzal ještě láhev Upírky. To byla limonáda s tajnými přísadami, kterou vařila maminka Mordeana podle prastarého receptu. Měla zvláštní, kořeněnou chuť, ale nebylo poznat po čem, podobně jako u poněkud známější Coca-Coly. I když Upírka samozřejmě chutnala úplně jinak. Mentor ji všechnu nevylohnil jen proto, že se bál Mordeany. Mordeana mu totiž dala jasně najevo, že jestli nedopřeje Tyranovi alespoň pár láhví, nadělá mu odbarvovačem bílé puntíky.

Tyrano nechtě zacinkal prázdnými láhvemi. Polekaně se ohlédl po Mentorovi, jestli ho to náhodou neprobudilo. S Mentorem byla potíž, že neuměl držet zobák. A jelikož tatínek byl ze staré školy a ještě rozuměl řeči ptáků, nakonec se mu doneslo úplně všechno. Tyrano nepotřeboval, aby Mentor doma vykládal, jak se staral o řidiče po automobilové nehodě.

Když Tyrano přispěchal k vyvrácenému stromu, řidič měl ohromnou radost, jako by myslel, že už ho neuvidí. Honem roztrhl balíček sušenek, dal si dlouhý doušek Upírky a v obličeji se mu rozhostil blažený výraz. Oprašoval si ruku o kalhoty a Tyranovi došlo, že se mu ji chystá podat. V tom případě ale bude muset říct své jméno. Jenže jeho jméno připadalo lidem tak divné, že ho raději neříkal.

„Ty... Tomáš,“ opravil se Tyrano narychlo a nelhal alespoň ve dvou písmenkách.

Řidič se představil jako Petr, zvedl láhev s Upírkou a prohlížel si ji proti světlu. „Tohle je skvělý, odkud to máš, Tomáši? V žádným marketu jsem to neviděl.“

„Vyrábí to moje mamka,“ vysvětlil Tyrano. „Ale kromě vody neví nikdo z čeho.“

„Je v tom skořice, citron a malinko hřebíčku. A ještě něco, ale nevím co,“ válel Petr Upírku po jazyku.

„Rozemletý vlčí zub,“ navrhl Tyrano. Byla to opravdu ta poslední přísada, Tyrano to náhodu věděl. A také věděl, že vlčí zub je rostlina, co roste někde v Irsku nebo ve Skotsku mezi náhrobky na starých hřbitovech. Mordeana tam pro něj létala každý rok na jaře, aby měla do zásoby. Petr si ale myslel, že Tyrano popouští uzdu svému smyslu pro humor, a rozemletému vlčímu zubu se zasmál.

„Tak já se do toho pustím,“ řekl honem Tyrano, aby to zamluvil. Možná nebyl dobrý nápad dávat Upírku pít lidem. Není jasné, co s nimi tajuplný vlčí zub udělá.

Tyrano zapnul pilu a dal se do řezání. Kmen byl tlustý a list pily malý. Tyrano musel dřevo pracně uždíbávat po malých kouscích a zároveň těžkou pilu držet ve výšce, takže brzy námahou necítil paže až k rameni. A bál se, že nebude mít dost benzínu na bránu dost prostornou, aby auto projelo.

„Dovolíš?“ řekl Petr, když Tyrano pilu krátce odložil, aby si otřel čelo. Tyrano překvapeně sledoval, že s pilou zachází ještě nešikovněji než on. Na střídačku se jim ale i tak podařilo vyhlodat do tlustého kmene něco jako průjezd.

„Nádhera!“ zaradoval se Petr. Hodil pilu do lopuší, skočil do auta a začal nedočkavě otáčet klíčkem. Na čtvrtý pokus auto s harmonikou naskočilo. Petr vystrčil hlavu z okénka a něco říkal. Když si uvědomil, že Tyrano v rámusu starožitného motoru neslyší, vystoupil a podal mu vizitku.

„Detektiv?“ koukl se překvapeně Tyrano. „Jako policie?“

Petr se zasmál.

„Jenom soukromé očko. Takový ten, za kterým se chodí, když se myslí, že soused krade noviny.“

Tyrano tušil, že to byl vtip a že by se měl zasmát. Úplně ho ale ohromilo, co si na kartičce přečetl. Detektiv! Ti lidé mají přece jen zajímavý život! Smějí si dokonce navzájem pomáhat.

„Tak se někdy zastav nebo ozvi!“ zahulákal Petr zase do zvuku zapnutého motoru. „Abych se ti revanšoval!“

„To nestojí za řeč,“ odpověděl Tyrano zdvořilůstkou, jak se naučil ve světě lidí. Kartičku si ale strčil do kapsy u džín.

Petr mu ještě jednou pokynul z okénka na pozdrav a dupl na plyn. Z výfuku se vyvalil dým jak po sopečném výbuchu a auto se protáhlo pod vyhlodaným kmenem. Potom zrychlilo a vesele drandilo po cestě z lesa ven.

Tyrano se za ním díval, jak mizí mezi stromy. Pak se ještě nadechl slábnoucího pachu z výfuku, jako by to byla lesní vůně. Měl jako vždy při setkání s lidmi smíšené pocity.

Věděl, že správný upír se s nimi nebaví. Ale zároveň by se rád dozvěděl víc o tom, co dělá detektiv.

Vtom Tyranovi došlo, že si vlastně právě nadrobil nepříjemnost. Celý měsíc nehnul prstem, a když se škody nakonec napáchaly samy, pomáhal je odstranit! Tatínek Sedmihlav se zase jednou tak rozčílí, až ho rozbolí jeho vzácný chrup. Odněkud se jistě dozví, že se ten průjezd kmenem nevyhlodal sám.

Co si dnes doma na Červené Doušce vyslechne, věděl Tyrano do puntíku přesně. Upír lidem škodí, kde může, tak tomu bylo vždycky, je to jediný možný vztah mezi člověkem a upírem. Jedině dutoleb a nedouk jako on se podle toho ne a ne a neřídí.

Dutoleb, nedouk, lidumil, blb. Tyrano zvedl pilu a bez nálady se loudal domů.

7
Barevné nahodilosti

Mentor měl ještě půlnoc. Nevzbudilo ho cinkání uklízeného nádobí, dokonce ani pád šuplete s příbory. Tyrano se rozhodl, že když už den začal tak neslavně, zkusí ještě něco zachránit, než půjde na Červenou Doušku. Alespoň se pokusí spravit Mentorovi náladu. Obvykle to šlo jídlem, ale momentálně byl Mentor nasnídaný, tak asi nebude lehké na něco ho nalákat. Navíc Tyranova špižírna obsahovala už jen ty sardinky.

Další způsob, jak se Mentorovi vlichotit, spočíval samozřejmě v nové vrstvě černé tuše na bílém křídle. Jenomže křídlo bylo momentálně dokonce černější než druhé.

Třetí způsob už neexistoval. Mentora zajímaly jen dvě věci: jídlo a zevnějšek. Také velmi rád dostával pochvaly od Sedmihlava. Ale ty mu Tyrano poskytnout nemohl. To by musel Mentora na sebe poslat žalovat smutné věci.

Když strkal Tyrano do kredence poslední umytý talíř, něco ho napadlo.

„Mentorečku,“ zaprosil, když havran konečně otevřel jedno oko. „V kredenci je ještě celá láhev Upírky. Když mi uděláš takovou malou, opravdu mrňavou službičku, bude tvoje. Slibuji ti, že se ani moc nenalítáš.“

Mentor neuznal Tyrana za hodného pohledu. Jedna láhev Upírky byla zřejmě jako úplatek směšná.

„No, taky brzy dostanu novou várku, samozřejmě,“ pokračoval Tyrano v přemlouvání.

Mentor načechral peří a oklepal se. Tahle nabídka byla už lepší.

„Tak až dostanu novou, rozdělíme se půl na půl.“

Havran loupl po Tyranovi okem. Potom natáhl hlavu a na zaprášený parapet okna zobákem krasopisně napsal: 2/3!

„Vydřiduchu,“ urazil se Tyrano. Ale přikývl.

Mentor byl nyní čilost sama. Možná mu vyhlídka na to, že se proletí po okolí, příliš nevadila. Odletěl na kredenc, kde přespával (klec Mentor samozřejmě neměl), a zobákem a pravým pařátem si přehodil kolem krku proužkatou zimní šálu se střapcem. Začínalo sice léto, ale v zimě Mentor neměl příležitost ukradnout ji z prádelní šňůry. Tak se v ní mohl předvádět až nyní.

„Vezmi to zkratkami. A žádné zdržování a vybavování, rozumíš!“ poroučel Tyrano.

Mentor rozuměl. Co má udělat, mu Tyrano říkat nemusel; věděl sám, jaký je dnes den. Bylo potřeba obletět celé území svěřené k ničení a zjistit následky včerejší bouřkové noci. Třeba někde vítr odnesl tašky ze střechy nebo kdyby poražených stromů třeba bylo víc. Stačil by i záhon v parku potlučený od deště, jen aby bylo o čem mluvit. Tonoucí se i stébla chytá, říkal si Tyrano, když viděl Mentora odlétat. Dnes se mu na setkání s tatínkem Sedmihlavem opravdu výjimečně nechtělo.

Zatímco Mentor létal po okolí, Tyrano se dával do pořádku. Sedmihlav nesnášel uválené kalhoty, barevné skvrny a podobné nedostatky. Bohužel, Tyrano byl ze tří jeho synů jediný, koho takové drobnosti nevzrušovaly. Navíc Mentorův zobák nezacházel s jeho oblečením právě jemně. Chvíli trvalo, než Tyrano snesl na hromádku použitelné oblečení, jednobarevné a neproděravělé. Zatímco se převlékal, zkoušel si v duchu sesumírovat, co Sedmihlavovi řekne. Nebyla to lehká slohovka.

Taťka Sedmihlav byl sice přísňák, ale kdyby Tyrano chtěl, a samozřejmě pěkně poprosil, zbavil by ho osamělé existence na stromě. Avšak pouze za slib, že Tyrano půjde k nějakému zkušenému upírovi a bude se u něj vzdělávat v upířině... Tyrano doufal, že se to nestane. Tady v lese si mohl dělat, co chtěl, a jednou za měsíc si nechal vynadat. To se dalo vydržet, ale kdyby měl být od rána do večera něčí pravá ruka, bylo by to k nesnesení.

Tyrano se tak zamyslel, že si neuvědomil, že samou přemýšlivostí si obarvil jedinou černou košili na oranžovo a na tmavých kalhotách mu naskakují růžové lichoběžníky.

„Ach jo,“ povzdechl si Tyrano. „A zrovna na černé...“

Zatímco koukal z okna do zelených větví sousední borovice a doufal, že třeba z té zelené získá jeho oblečení také zelenkavý nádech, dostal najednou Tyrano nápad tak logický, že mu sváteční kalhoty zrůžověly od pásku až po záložky.

„Ničení barvou!“ zahulákal Tyrano nadšeně do smrkových korun.

Tak by se dalo ještě něco dohnat! Tyrano zauvažoval, má-li počkat na Mentora a pochlubit se novým plánem, pak si ale řekl, že Mentor nemusí také všechno vědět. Respektive Mentor už stejně ví až moc.

Tyrano honem sešplhal po žebříku, vytáhl z křoví stařičké kolo a tlačil ho k silnici do vesnice.

Po cestě si rozmýšlel, co by kde mohl barevně pozměnit, aby z toho nebylo pozdvižení a hlavně aby nebylo moc práce, kdyby se to někomu nelíbilo. Jak se tak oddával pestrým úvahám, nevšiml si, že v protisměru se blíží dodávka. Řidič se zřejmě rozhodl, že si z osamělého cyklisty udělá dobrý den. Stočil zlehka volant a udělal oblouček, jako by chtěl usilovně šlapajícího Tyrana nabrat. Tyrano leknutím pustil řídítka. Kolo zralé na muzeum se smýklo a poroučelo se na asfalt. Tyrano se vymázl právě ve chvíli, kdy ho auto míjelo.

Odřený loket tak bolel, že Tyrano zapomněl bolestí i zanadávat. Když zatřepal hlavou a ohmatal si naraženou bradu, ohlédl se za odjíždějícím vozidlem. Ještě na něj triumfálně zahoukalo! Tyrano nespouštěl z auta bouřkový pohled a doufal, že řidič jeho pohoršení zahlédne ve zpětném zrcátku. Dodávka sice nezastavila, nikdo se nezajímal, v jakém je Tyrano stavu, ale něco se s ní dělo. Začalo to od střechy a šířilo se to, jako by vozidlo někdo shora poléval barvou. Auto, původně se pyšnící nablýskaným šedočerným lakem, červenalo jako dozrávající rajče.

„Patří ti to,“ zamumlal Tyrano na adresu bezohledného řidiče, „styď se, ty vrahoune, teď vypadáš jako kečup.“

Ale počkat, kečupová barva je přece napáchaná škoda! Tohle auto je záchrana! Nikdo nemusí vědět, že se jedná o další barevný úlet!

Tyrano zvedl své omlácené já a potom ještě kolo a vyrazil zčerstva směrem k Červené Doušce. Byl nejvyšší čas. Sedmihlav ho očekává přesně v deset. Jarním vzduchem se právě rozlehla tři jasná bing bang bong z kostelní věže.

8
Doma

Zámeček Červená Douška byl výtvor poněkud potřeštěného architekta. Vypadal jako kopie středověkého hrádku, kterou vzal nějaký obr do pracek a s gustem pomačkal. Sedmihlavovi ale velice vyhovoval, neboť vzhledem k tomu, že se nejednalo o historický objekt, mohl provádět všelijaké změny a budovat ozdobné vikýře a nemusel se o nich dohadovat s památkovým úřadem. Sedmihlav z duše nenáviděl lidské úřady. Už v dávné minulosti totiž zjistil, že jakékoliv potíže se nedají řešit tím, že vycení své hrůzné upíří zuby. Úředníci se sice náležitě vyděsili, ale potom volali policii, a jednou dokonce psychiatrickou pohotovost. Sedmihlav se musel odplazit po stropě otevřeným oknem, aby na něj nemohli.

Zámeček měl rozlehlou zahradu obehnanou zdí a vodním příkopem. Příkop byl Sedmihlavovou pýchou, protože se v něm dařilo černým leknínům. Zahrada se v létě v zimě zelenala vkusně sestříhanými keři, na tu byla zase pyšná Mordeana, že vypadá normálně. Sedmihlav by býval rád měl v zahradě sochy význačných upírů, ale Mordeana mu to rozmluvila. Socha Drákuly v nadživotní velikosti obehnaná záhonem s maceškami by na leteckém snímku působila divně. Někteří lidé by si mohli klást otázku, co obyvatele zámečku k Drákulovi váže.

„Přece nechceš, aby si lidé mysleli, že ho máme na zahradě pro srandu králíkům,“ řekla Mordeana.

Sedmihlav samozřejmě nechtěl, aby si někdo myslel, že jeho domov je něco jako pouťový strašizámek. Nechtěl samozřejmě ani to, aby se v Červené Doušce vědělo, že jeho rodina je starého upířího původu; to bylo nejpřísnější tajemství. Lidé by si mohli myslet takové hlouposti, jako že Vlkodlakovi jsou krvelační, a to by nedělalo dobrou krev. Naštěstí bylo známo pouze to, že rodina Vlkodlakova je přistěhovaná a nespolečenská zřejmě ze zásady. Lidé si mysleli, že se patrně jedná o nějaké výstřední zbohatlíky, kteří nezapadnou nikde. A přímo ve svém bydlišti Vlkodlakovi samozřejmě žádné kazisvětství neprovozovali. Tedy až na Tyrana, ale ten nebyl ve svém oboru právě kapacita...

Tyrano se zašklebil na kameru u vrat a nechal se vpustit do zahrady. Kolo opřel zevnitř o zeď. Po pádu na asfalt padal řetěz a Tyrana už nebavilo ho neustále nasazovat. Třeba mu ho zatím někdo spraví...

V zahradě v korunách stromů ševelil čerstvý vánek. Vysoké jírovce stínily cestu, ve voliéře chrupali netopýři a v nádrži u fontány se proháněli upíří sumečci. Tyrano si povzdechl. Kdyby ho nečekal nepříjemný rozhovor se Sedmihlavem, spěchal by za svými oblíbenci.

U vchodu do domu Tyrana s kyselým výrazem přivítal Deterio. Deterio byl majordomus neboli správce domu. Rád míval všechno pod kontrolou, včetně členů rodiny. Nikdy se neusmíval a měl řadu podivných manýr, které domácí raději respektovali. Jinak by se Deterio urazil, a to nebylo radno riskovat. Bez něj by se totiž život na Červené Doušce proměnil v chaos a nikdo by nenašel ani zápalky, natož pak něco důležitého.

Deterio byl upír staromódního ražení. Ve všední den i ve svátek nosil sváteční upíří oblečení s vysokým límcem a pláštěm tak dlouhým, že se u Vlkodlakových nemusely zametat schody. Trval na tom, že od jeho bledé pusy k bradě se v každou denní dobu potáhnou dva červené proužky, jako by se právě napil lidské krve. Opravoval si je několikrát denně rtěnkou odstínu Bloody Beautiful. Jako správce a tajemník byl Deterio k nezaplacení, ale když přišli nějací lidé, lepší bylo někam ho schovat. Měl totiž ve zvyku si s pohledem upřeným na návštěvníky olizovat svoje upíří tesáky. Znervózňovalo to nejen slabší povahy.

„Deteriusku,“ spustil prosebně Tyrano, „padá mi u kola řetěz. Nemohl bys to spravit?“

Deterio zamračeně zavrčel. Když Deterio na něco odpověděl, i když jen neartikulovaně, byl to výraz ochoty.

„Děkuju,“ řekl Tyrano a dotkl se ukazovákem Deteriova černého pláště. Okamžitě se tam objevil červený flek, k nerozeznání od čerstvé krve.

Deterio dotčeně zamručel, to znamenalo, že mu ozdoba na plášti nevadí.

„Jakou má taťka náladu?“ vyzvídal Tyrano cestou po schodišti lemovaném mramorovými obludami s vyceněnými tesáky. Měly právě nasazené chirurgické roušky, to tu musel zase projít nějaký opravář.

„Má tu svoji dobrou, krvelačnou?“ dodal Tyrano, místo úsměvu ale naprázdno polkl.

Deterio odvětil odměřeně, že pán Tyrana očekává v Síni předků. To nebylo zrovna příznivé. Mezi vysokými portréty pradědečků byl Sedmihlav ve výhodě. Měl podporu takřka nekonečné upíří dynastie. Dokonce i Mordeana obvykle vypadala v Síni předků zádumčivě a zřídka se Tyrana zastala. I ona se měla na pozoru před přísnými prababičkami s očima jako rentgeny.

„Je doma maminka?“ zeptal se Tyrano Deteria.

Deterio zavrtěl hlavou, že není, ale na schodišti ukázal drápem z okna. Když se Tyrano koukl ven, uviděl za domem vedle sebe jako dvojčata k nerozeznání párek elegantních cestovních černých rakví. To znamenalo, že na Červenou Doušku zavítali po delší době jeho bratři Vampus a Upírus.

Jindy by se Tyrano zaradoval. Jeho bratři ho sice nelítostně popichovali, ale vyprávěli zajímavé věci. Občas i na nějakém místě zapomněli kazisvětit a něčím se nadchli, nějakou stavbou nebo úchvatným přírodním úkazem. Dnes si ale Tyrano přicházel vyslechnout přednášku, že je budižkničemu. Bratři se možná také budou ohánět svými oblíbenými dlouhými slovy. Neprezentovatelný a nereprezentativní. Na to, aby řekli obyčejně jednoduše: Děláš brácho ostudu, byli Vampus s Upíkem moc nóbl. Tyrano si povzdychl a nepočkal, až ho Deterio ohlásí a s obvyklou ceremonií uvede. Opřel se sám do těžkých dubových dveří u Síně předků.

Tatínek Sedmihlav seděl v oblíbeném křesle před portrétem zamračeného dědečka s tesáky až na bradu. Ale na kolenou mu seděl – Mentor! Natřásal se samou blažeností, že Sedmihlav naslouchá jeho krákorání, a nechal se roztržitou rukou hladit po zádech.

Ten zrádce, pomyslel si Tyrano. Za tohle si může o Upírce nechat zdát. Nedám mu ani čuchnout.

„Nazdar, synku,“ přivítal ho Sedmihlav neméně podmračeně. „Smím vědět, proč přicházíš takhle nevhodně oblečený? A co ta krev na lokti, to jsi slušný upír?“

„Ne, tati,“ odpověděl roztržitě Tyrano a hned se opravil. „Vlastně ano. Dodělával jsem ještě nějakou práci a potom jsem spěchal, tak jsem spadl z kola. Ale je to jen škrábnutí. Už to ani nebolí.“

Byla to lež, hlavně to, že to nebolí. Alespoň to nebyla zbabělá lež.

„Když se málem přizabiješ na blbém kole, co bys dělal, kdyby ses dostal s rakví do hurikánu jako my?“ ozvalo se z druhé strany místnosti.

Tyrano otočil hlavu. U kulečníkového stolu tam stáli Upík a Vampík a drželi každý v jedné ruce tágo a v druhé křídu. Kulečníkový stůl byl památeční, po pradědovi. Jinak by takový zábavní předmět v Síni předků samozřejmě nestál.

„Vy jste se dostali do hurikánu?“ strnul Tyrano.

„O vlas skoro jo,“ řekl Vampus. „Ale kdybychom se do něj dostali, nedali bychom se vyklopit jako nějaká trdla na bicyklu.“

Vampus vycenil bělostné upíří zuby. Tyrano věděl, co tím chce říct, a tak se ani nenamáhal odseknout, že nehoda se může stát každému. Myslel, že teď si rýpne ještě Upík, ale bylo ticho. Tyrano se po něm koukl a viděl, že Upík se dneska netváří tak suverénně jako jindy. Vlastně ještě neotevřel pusu. Vypadá, pomyslel si Tyrano, jako by ho něco chytilo, sežvýkalo a v poslední chvíli vyplivlo.

Ale než se Tyrano mohl zeptat, co se to dneska děje, promluvil zvolna a důstojně tatínek Sedmihlav.

„Tyrano,“ zachmuřil se. „Co jste si s Mentorem udělali, že tě tak pomlouvá? Vypráví mi totiž o tobě věci, kterým ani nemůžu věřit. Prý jsi dnes ráno nějakému člověku pomáhal uvolnit cestu, na kterou spadl strom!“

„Obarvil jsem šedou metalízu na kečup,“ řekl Tyrano. „Myslím, že majitel auta bude hodně naštvaný. Bylo to větší auto, proto jsem se zdržel.“

Tyrano se koukl na Mentora tak výhrůžně, jak jen dovedl. Od nikoho jiného by se o té ranní pomoci Sedmihlav nemohl dozvědět. Mentor se nechal chytit při činu. Jestli teď ještě něco krákne, říkal si Tyrano, namouduši už u mě bydlet nebude. Vypakuju ho do lesa a pak se uvidí, jestli mu někdo bude k snídani smažit vajíčka na slanině. Bude bezdomovec.

Mentor už nekrákl. Jeho žalování pocházelo prostě z toho, že se strašně rád dělal důležitým. Žaloval, protože mu dělalo dobře, že ho Sedmihlav pozorně poslouchá. Teď, když přišel Tyrano, Mentorovi došlo, že si svou ješitností nepomohl.

„Při té bouřce včera jsem ještě poškodil...“ Tyrano svraštil obočí, jako by přemýšlel. „Mentore, kde to bylo?“ obrátil se na havrana.

Havran naštěstí udělal, čím ho Tyrano ráno pověřil. Zakrákoral dvě adresy a dodal něco o polámané jabloni a taškách spadaných ze střechy. Pak si musel nechat líbit, že ho Sedmihlav bezohledně smetl z kolenou. Sedmihlav se totiž chystal důstojně vstát. Vzhledem k tomu, že jeho kloubům bylo půl tisíciletí, neobešlo se to bez hlasitého vrzání.

„Je to bída s nouzí, chlapče,“ řekl Tyranovi, když se vztyčil a došel k oknu s protáhlým gotickým obloukem. „Minulý měsíc jsi sliboval, že se polepšíš, ale zdá se mi, že sis to nevzal do zubů. Tak říkáš auto na červeno? Značku si pamatuješ? Nepamatuješ? Na co ty tu hlavu máš?! No, snad to bude v novinách...“ Sedmihlav si povzdychl tak zhluboka, až to rozbouřilo nejbližší sametový závěs.

„Tak příští týden další dvě auta a potom nejméně tři týdně. A zapisuj si značky, když nemáš hlavu na čísla, ať víš, co máš hotové. A teď běž a Deterio ti dá nějaké kapesné. A tohohle černobílého otravu si vezmi s sebou.“

Tyrano byl Sedmihlavovým proslovem tak zaskočený, že jen stál a mlčel. Nikdy by ho nenapadlo, že zrovna dnes mu to projde tak hladce. Počítal najisto s tím, že dneska, jak říkali Vampus s Upíkem, prasknou kšandy. Že Sedmihlavovi s konečnou platností dojde trpělivost a za trest ho umístí k nějakému upířímu pedantovi a ten si z něj udělá experiment. Nic horšího než být celý den pod dohledem si Tyrano nedovedl představit. Bohužel, jednou se s tím ve slabé chvilce svěřil Mentorovi. Dalo se tedy předpokládat, že tatínek je o jeho noční můře zpraven. Ale Sedmihlav, jak se zdálo, neměl dneska na svého oddaného našeptávače Mentora náladu.

Sedmihlav pokročil k Tyranovi a řekl nikoliv nevlídně, pokládaje mu ruku na rameno: „Na shledanou, chlapče, a buď pilnější a dělej nám čest. A mysli černěji, máš už zase růžový límec. Běž už, musím si promluvit s tvými bratry o něčem důležitém.“

Tyrano překvapeně poděkoval a s Mentorem na rameni couval ke dveřím. Cestou se ještě ohlédl po Vampusovi a Upíkovi. Vypadali tak schlíple, jako by jim uletěly jejich nablýskané rakve. Tyrano se už skoro zasmál, jak krotce jeho superupíří bratři vypadají, ale pak jen raději vycouval z těžkých dveří.

9
Připálené lišky

Byl lahodný sluneční den, vzduch medově voněl lipami a zvučel spokojeným hmyzem. Tyrano cestoval domů na spraveném kole a s penězi v kapse normálně modrých džín. Teď se bude mít měsíc důstojně, ne jako chudák, co nemá na jídlo! Auta snad také nějaká nabarví. Může je třeba přebarvit z obyčejné barvy na normální. Nebo jen zakrýt stejnou barvou nějaké ty škrábance. Anebo si počíhat na někoho, kdo nedodržuje povolenou rychlost nebo kdo nedává na přechodu přednost chodcům. Aby to vměšování se do barvy auta nebyla tak úplná nespravedlnost.

Na rameni vezl Tyrano Mentora. Mentor byl náhle úžasně přítulný. Zatínal mu spárky do ramene a krákoral do ucha, že zítra ráno udělá snídani a donese ji Tyranovi až do postele.

Tyrano odpověděl, že ani nemusí. Úplně by stačilo, kdyby sebou nemlel a nezakrýval mu výhled na silnici. Jedna nehoda dneska stačila. Také by byl rád, kdyby počkal před obchodem a nepletl se mu do nakupování. Že má ostrý zobák, ještě neznamená, že s ním smí otvírat balíčky se sušenkami. Posledně z toho byla mrzutost a Tyrano musel koupit všechny balíčky, které Mentor nakloval, což byl dohromady metrák tvrdých, zatuchlých sušenek. Jestli se to stane ještě jednou, Tyrano bude muset jezdit nakupovat do Billy. A to je dvacet kilometrů.

Mentor ochotně slíbil, že Tyranovi pro jednou pohlídá kolo. Kupodivu slib splnil, a proto mohl Tyrano v klidu skládat do košíku, co potřeboval. Tento nečekaný luxus si ale neužil, protože hlava mu přímo bzučela otázkami. Co se to děje doma? Proč byl taťka Sedmihlav tak měkkosrd... tak mírný? Jako by mu najednou bylo skoro jedno, že Tyrano je jako kazisvět úplně mimo. Že by si dal přece jen říct od maminky Mordeany? Ta vždycky říká, že ona kazisvětství radši ani nerozumí, protože pracuje mezi lidmi v divadle a tam se to nesmí. Tam musí všichni táhnout za jeden provaz, kdyby někdo dělal naschvály, z představení by byl průšvih.

Ale u taťky to dnes byla asi jen výjimka, protože se ho potřeboval zbavit, aby mohl v klidu mluvit s Vampusem a Upíkem.

Tyrano si povzdechl a hodil do košíku pět tatranek, čtyři pro Mentora a jednu možná pro sebe. S poslední se netrefil. Paní, co šla právě kolem, ji zvedla z podlahy a s úsměvem mu ji podala. Tyrano poděkoval a zčervenal jako ředkvička. Hrozně ho přivádělo do rozpaků, že lidi jsou tak slušní. Pokaždé si říkal, jestli by to upíři neměli nějak vzít v úvahu. Jenže jim to nemělo cenu ani vykládat, to věděl Tyrano zcela jistě.

Tyrano zaplatil u pokladny nákup, vyšel ven a pověsil plné igelitky na řídítka. Byly těžké a nacpané, proto se rozhodl, že zbytek cesty kolo raději povede, aby se znovu nevymázl i se zásobami na příští týden. Mentor seděl na sedle a rozhlížel se, jestli někdo vidí, jak se pohodlně veze. Teprve když ho trefila pecka od třešně (Mentor byl ve vesnici neoblíbený, protože dělal rámus a kradl ze zahrad ovoce.), roztáhl křídla a prchal napřed k domovu.

Snad alespoň umyje nádobí, pomyslel si spokojeně Tyrano, ale tušil, že sotva. O čem ale nepochyboval, bylo to, že v jeho rodině se stalo něco velmi vážného a nepředvídaného. Nesví bratři byli jasný důkaz něčeho divného. Obvykle totiž stávali Sedmihlavovi po boku a vyhřívali se na výsluní jeho přízně jako bazilišci. Pásli se pohledem na Tyranovi, jak dostává zabrat za to, že je na rozdíl od nich nešikovný packal, a občas při tom zkontrolovali, jestli mají dostatečně bílé podrážky.

Když bývalo po kázání, Vampus s Upíkem Tyranovi vyprávěli, jaké zase zažili na různých místech zeměkoule dobrodružné situace a s jakými se potkali známými osobnostmi a co jim vyvedli za hnusárničky. A jak by se k nim mohl přidat, kdyby konečně dostal něco jako rozum. Tyrano krčíval rameny a mlčel. O dobrodružství na různých místech na světě by samozřejmě stál, no jéje. Vždyť pořád jen trčel doma v lese s Mentorem. Tomu by nějaký výlet také prospěl. Jen kdyby se při tom cestování Tyrano nemusel účastnit jejich kazisvětství. A to by byla podmínka, aby ho Upík s Vampusem vzali s sebou. Podmínka sine krá non, jak by řekl Mentor. Tedy bez které to nešlo.

Tyrano si povzdechl a opřel se do řídítek. Už byl na lesní cestě a po včerejším dešti se kolo místy bořilo až po ráfky do bláta. Tyrano si povzdechl ještě hlouběji než vítr v korunách stromů a zmocnil se ho smutek. Co bude za měsíc? Nemůže přece počítat s tím, že pokaždé přidrandí jeho bratři a tatínek Sedmihlav na něj nebude mít čas. Auta také dlouho barvit nemůže. Lidi si toho časem všimnou a začnou se pídit po viníkovi. Tyrano by se moc divil, kdyby nakonec nezjistili, kdo to dělá. Lidi jsou děsně mazaní. Ale má to cenu vykládat tatínkovi Sedmihlavovi, když má plán, jak ho přivést k rozumu?

A není vlastně tím, přemýšlel Tyrano, že jsem nedostal vynadáno, všechno horší? Kdybych to slízl, svobodně bych si odhladověl trest. Ale takhle, až se tatínek příští měsíc zeptá na škody, budu muset nějaké mít. I s důkazy... barevnými.

Tyrano se otráveně ploužil a ani se nestaral, že jedna z plných igelitek bouchá o rám kola a zrovna v ní jsou vajíčka a občas to křapne.

Ach jo. Svého krutopřísného tatínka měl rád, ale umanutějšího rodiče asi nikdo neměl. A nádavkem plnou galerii slavných předků, kteří jsou nesmrtelní a do všeho mluví. Jenže kdyby nebylo těch neustálých domluv, bylo by mu to fuk. Maminka Mordeana není tak upírská jako tatínek a nepochází z tak známé a zasloužilé rodiny. Jenže je upírstvu užitečná, protože tím, že ho reprezentuje podle lidských představ, zametá po skutečných upírech stopy. Lidé si pořád ještě myslí, že upíři se živí lidskou krví jako nějací obrovští paraziti. Asi se ta myšlenka lidem zamlouvá, protože jinak by si ji přece nenasadili do hlavy na celá staletí. Kdyby se dozvěděli, že upírům už lidská krev není dost dobrá, protože se také zcivilizovali, možná by byli zklamaní, a třeba i naštvaní.

Jenže to nevědí, a tak je upíři vodí za nos.

Co mám dělat, říkal si Tyrano, aby mě těšilo kazit lidem svět? Aby mi upířína voněla a abych ji měl rád? Tyrano se poškrábal ve své husté zrzavé kštici, jako by to mohlo pomoci. Současně zvedl hlavu, protože mu neuniklo, že nad ním krouží stín. Když ten černý stín zakrákal, vyklubal se z něj navrácený Mentor.

Tyrano už havranovi žalování odpustil.

„Budou míchaná vajíčka,“ oznámil. „Hora, protože jsem je nakřapal. Nebo houbová omeleta, můžeš si vybrat.“

Mentor se snesl na řídítka a vezl se. Když se ohlédl po Tyranovi, aby zjistil, proč se tak vlečou, Tyrano si všiml, že má za fešáckou šálou zastrčený lístek. Jelikož papírek byl černě obroubený, věděl, od koho je. Takové pohřebně vyhlížející vzkazy mu posílali jeho elegantní bratři.

„Paráda,“ zaradoval se Tyrano. Tak třeba bude mít v tuhle slunečnou neděli lepší zábavu než jen Mentora. Nic proti Mentorovi. Ale bylo to s ním trochu jednotvárné.

Na papírku stálo:

Čekáme u tebe!!! Pohni, prosím, kostrou!!! V a U

Vykřičníky divné nebyly. Vampus s Upíkem se v těch svých nablýskaných rakvích přesunovali velice rychle. Často se vytahovali, že příští model překoná rychlost světla a ještě něco přidá. Byly to samozřejmě řečičky, ale jasně z nich vyplývalo, že nejsou zrovna trpěliví.

Slovíčko prosím Tyrana doslova uhodilo do očí. Vampus s Upíkem nepoužívali zastaralé pojmy jako prosím a děkuji. Už jako upíří mrňata se posmívali paní vychovatelce, která jim říkala, že to jsou kouzelná slůvka. Věděli, že když jí například ukradnou klíčky od auta, nemusí se prosit o nic.

Pokud Vampus s Upíkem svěřili papíru opovrhované slovo prosím, mysleli to smrtelně vážně. Museli mít DŮVOD. Tyrano se nahrbil a silou se opřel do řídítek. Nakonec se mu podařilo nabrat takovou rychlost, až se na nich Mentor neudržel a s nespokojeným krákáním letěl napřed.

Rakve byly zaparkované u cesty přesně za sebou jako korálky na šňůrce. Vampus s Upíkem u nich nebyli, tak už se asi obtěžovali dovnitř.

Tyrano pohodil kolo vedle rakví a vyběhl do svahu. U žebříku do domu leželo něco, co tam ráno nebylo. Bylo to velké a hranaté jako bedna a zblízka se ukázalo, že je to kufr. Masivní obluda s okovanými rohy patřila asi Vampusovi. Kdyby Vampus nebyl upír, byl by nejspíš model. Všude s sebou vozil horu oblečení a oslňoval překvapivými převleky. Ale proč si to megazavazadlo nenechal doma v Doušce? Že by bratři už zase vyráželi kazit svět?

Tyrano vyběhl po žebříku a vlezl dveřmi rovnou do kuchyně. Jeho bratři seděli u stolu a před nimi stála otevřená láhev Upírky. Musela to být ta poslední, kterou Tyrano slíbil Mentorovi. Mentor seděl na kredenci a shlížel nasupeně na stůl. No, alespoň ví, že Upírku mu nevzal Tyrano.

Tyrano očekával, že Vampus s Upíkem ho přivítají slovy, že má chatrč na spadnutí a že se na žebříku málem přerazili. A že nechápou, co ho v takové díře drží. Navíc to tu má jak u snědeného krámu. Jenže Vampus s Upíkem jen pozdravili a zeptali se, jak se má. Tyrano překvapením div neupustil tašku s vajíčky. Jeho bratři se NIKDY neptali, jak se má. Tu otázku ve slovníku do dneška vůbec neměli. Předpokládali, že někdo, kdo žije na stromě v lese poblíž zapadlé vísky jménem Červená Douška, se může mít jedině uboze.

„Su-per,“ odpověděl Tyrano. Začal si pohvizdovat a vyndávat nákup z tašek. Vampus s Upíkem, k jeho nekončícímu údivu, mlčeli a nic nehodnotili. Tyrano uklidil nákup do kredence a dal se do čištění lišek, které nasbíral včera ještě před bouřkou. Když krájel cibulku a mnul si rukávem uslzené oči, bratři ještě pořád drželi jazyky za tesáky. Mentor se odhodlal zachránit něco ze své Upírky. Vzal z kredence misku, demonstrativně s ní vlétl na stůl a rozhlédl se po bratrech s výrazem: Tak co se děje? Vampus s Upíkem ho ignorovali. Mentor se rozhodl, že se prosadí. Načepýřil se, uchopil misku do zobáku a praštil s ní Upíka přes kotníky prstů.

„Jedeš, prevíte!“ rozpřáhl se Upík po havranovi. Mentor dotčeně vykvikl a jen tak tak nespadl ze stolu. Tyrano se v klidu otočil od prskající pánve.

„Trochu mu té Upírky nalejte,“ řekl. „Já mám jen mlíko a to on nesnáší. A pivo nesmí, protože mu strašně chutná.“

Nyní se stalo něco úplně nového. Vampus s Upíkem nikdy nedělali, o co je Tyrano požádal. Spíš naopak, když byl tak hloupý, že prozradil, co by si přál, dělali schválně pravý opak. Dokonce i jako dospělí, jak už měli škodolibost v krvi místo kyslíku. Ale teď se stalo něco, co Tyrana přimělo, aby údivem otevřel pusu. Vampus totiž vzal sklenku, svoji vlastní nedopitou sklenku, a odlil z ní Mentorovi do nastavené misky.

Mentor se na Upírku vrhl, jako by se mu dostávalo první tekutiny po týdnu v hladomorně.

Tyrano se otočil nazpátek k pánvi a dal se do usilovného míchání připalujících se lišek. Něco není, jak má být, říkal si do rytmu kroužící vařečky. Není, není, jak má být...

Položil na stůl talíře a příbory, košík s chlebem a nakonec pánev, z níž se linula trochu přičmoudlá vůně. Vampík s Upíkem sáhli každý po krajíčku a nechali si naložit hromadu liškové smaženice. Mlčky se sklonili nad talíře a ani se neohrazovali, že Mentor sedí dál na stole, ujídá a drobí a matlá vajíčka všude kolem. Dokonce si ani nepostěžovali, že přismahlé houby nemusí. Ticho, které v kuchyni vládlo, bylo plné něčeho podivného, asi nějaké strašné výbušniny. A čím déle bratři mlčeli a krotce jedli, tím méně chutnalo Tyranovi.

Konečně položil vidličku a tiše řekl:

„Tak už mi konečně povězte, co se děje...“

10
Podivný obsah kufru

Vampus s Upíkem se po sobě koukli. Potom oba současně upřeli pohledy na Tyrana, jako by odhadovali, jestli je dost inteligentní, aby s ním mělo význam mluvit. Vampus se ujistil, má-li dost bílé podrážky. Podrážděně odfrkl, tak asi neměl. Mentor večer vybryndal půl láhve kečupu a Tyrano mu řekl, že si to z podlahy pěkně utře sám. Mentor samozřejmě neuklidil nic, proč také, když podlahu nepoužíval.

Zatímco Vampus nevěřícně zkoumal rudou podrážku, Upík vstal a popošel k žebříku. Ohlédl se po Vampusovi a trhl rameny. Jako by se už nemohl dočkat, až se Tyrano dozví, co se stalo.

Vampus odtrhl s námahou pohled od zničené podrážky a přesunul ho na viníka. Mentor se zatetelil leknutím. Vampus nebyl Tyrano. Ten se s ním nemazal. Klidně mu přivázal na ocasní pera smradlavou plechovku od lančmítu a vypral ho v myčce na nádobí. Horký vzduch sice havrana zbavil čmelíků, ale stejně o to podruhé nestál. A Upík se svými žvýkačkami – kolikrát si na nich Mentor už slepil zobák!

„Krrr,“ udělal bezděky Mentor při té děsivé vzpomínce.

„Správně, “ řekl varovně Vampus. „Krrrchov, jestli krrrákneš.“

„Já bych mu nevěřil,“ vmísil se do hovoru honem Tyrano. „On neumí držet zobák. U něj je to spíš věc inteligence než zlé vůle.“

Neřekl to proto, že by chtěl Mentorovi oplatit jeho dnešní žalování. Ale bude lepší, když ho před těmi dvěma ochrání, třeba i jeho vlastní hloupostí. Jestli mají Vampus a Upík nějaký průšvih, a tak to zatím vypadá, proč do toho Mentora tahat? Ať radši nic neví. Navíc je poděs a určitě by to nějak zhoršil.

„Krrrr,“ udělal Mentor drze na Tyrana.

„Vidíš to,“ poznamenal Upík. „Ani tahle opelichanina si tě neváží. Jsi děsná měkota.“ A znovu se s obavou zadíval na Vampuse.

„Váží nebo neváží,“ prohlásil s rozvahou Tyrano. „Důležité je, kdo má poslední slovo.“

S těmi slovy havrana popadl oběma rukama a šoupl ho do otevřené kredence. Rychle přibouchl dvířka a zavřel je na kličku. Mentor ji zevnitř otevřít nemohl. Tak alespoň mlátil plechovkami sardinek.

Vampus s Upíkem poprvé blýskli špičáky v úsměvu, i když škodolibě. Tyrana napadlo, že možná mají z Mentora větší vítr, než přiznají. Natrápili se ho za léta dost, aby měli důvod. Jak pravil jeden slavný upíří vzor, ani tu nejsnadnější oběť není radno dohnat k zoufalství.

„No konečně,“ prohlásil Vampus a lezl první ze schodů. Upík si na příčky netroufal, tak raději sešplhal po kmeni. Tyrano je bral po dvou. Už byl pořádně zvědavý, skoro doslova jako opice.

Na pevné zemi se Vampus s Upíkem zastavili nad tím velkým kufrem. Tyrano ho mezitím pustil z hlavy, ale teď, kdovíproč, mu připadal divný. Takový nějaký – hrozivý.

„Říkal jsi, že mu nejdřív uděláme nějakou nalejvárnu,“ ozval se Upík, „aby to vydýchal.“

„Copak to šlo, když tam byl ten dementní krkavec?“ odsekl Vampus.

„Jenže co když to teď nevydýchá?“ strachoval se Upík.

Tyrano si překvapeně uvědomil, že bratři o něm mluví, jako by tu nebyl.

„Nechcete mě taky zavřít do kredence?“ zeptal se. „Alespoň byste se mohli v klidu domluvit.“

Vampus se po něm ohlédl, jako by Tyrano byl psík a právě mu nevychovaně počural botu.

„Na blbé vtipy tě užije,“ zavrčel dotčeně. A potom už cvakl zámky na kufru a odklopil víko.

Obsah kufru vyrazil Tyranovi dech. Myslel si, že v něm je naskládaná Vampusova extravagantní garderoba. Ale bylo v něm ještě něco mnohem výstřednějšího.

Spal tam – kluk. Mohlo mu být tak devět, možná už deset. Byl nazrzlý a pihovatý a měl absolutní půlnoc. Tyrano bezděky zadržel dech a o pár kroků couvl.

„Kde jste k němu přišli? A proč je v kufru?!“ Tyrano by se chtěl zeptat nejraději na deset věcí najednou.

Vampus mu položil na rameno ledovou ruku.

„Hele, kámo, i mistr tesař se někdy utne. Prostě jsme si odskočili na představení takového jednoho pitomce, co si myslí, že je supermág a ví něco o upírech. Že prý pozná upíra a zneškodní ho. Jako že mu vrazí přímo na jevišti kůl do srdce a takové ty kraviny. Tak aby se ten náfuka tak nenafukoval, zneškodnili jsme mu kufr s pomůckami. Jenže v něm nebyla žádná ničítka na upíry, ale tohleto!“

„Ale,“ děsil se Tyrano a pátral v paměti, co ví o lidských dětech. „Lidské děti bývají pořád s rodiči. A ti strašně vyvádějí, když se jim nějaké ztratí. Určitě ho všude hledají. To je na..., “ Tyrano polkl. „To je strašný průšvih!“

„Proto jsme ho, ty pako, přivezli tobě,“ vysvětlil Vampus. „Přestaň kňourat a ujmi se ho. My si doletíme něco vyřídit a časem se přijdeme podívat, jak ti to s ním jde. A toho krákoravce nech zavřeného v kredenci, ať nic nevykrákorá. Ručíš nám za něj!“

„Ale...,“ zhrozil se Tyrano. „Přece nemůžete... To nejde...“

„Všechno jde, brácho, když se chce...!“ volal Vampus a uháněl k rakvi, ani se neohlédl. Upík věnoval Tyranovi zoufalý pohled. Potom zakopl a rozplácl se tak bezmocně, že jindy by se Tyrano lámal smíchy, jak třepe ve vzduchu porážkami rudými od kečupu.

Ale dneska jen koukal a říkal si, že se mu to snad jen zdá. Všechno. Obsah kufru i jeho vlastní povedení bratři.

11
Nepovedený tuleň

Tyrano stál pod dubem jako kůl vražený do upíra a zíral na spícího kluka. Nad hlavou mu nehlučně přeletěly dvě černé rakve a blýskly se významně na sluníčku. Vampus s Upíkem měli opravdu naspěch. Tyrano koukal na spící klučičí obličej, jako by z něj mohl vyčíst celý zbytek historie, kterou mu jeho ustrašení bratři neprozradili. Ale viděl jen, že chlapec spí pokojně a klidně.

Jak to, že se v tom kufru neudusil? pomyslel si Tyrano a při tom pomyšlení ho zamrazilo. Nechat dítě zavřené v kufru, to je tedy nápad! To mohlo napadnout leda jeho bratry. V tom svém spěchu od jednoho ničení k druhému nemají ani čas přemýšlet.

Klekl si na zem a ohledával kufr zblízka. Na víku byl jakýsi čtverec s hustou mřížkou. Vypadalo to jako ozdoba, ale ve skutečnosti to byl průduch. Alespoň že tak...

Tyrano se rozhodl, že nejlepší bude vzít všechno po pořádku. Kluk je už dost velký, aby znal svoji adresu a číslo rodičům na mobil. Když na to půjde chytře, může tvrdit, že ho našel tady v lese. I kdyby mrňous své únosce zahlédl, pořád může tvrdit, že on s těmi černovlasými elegány nemá nic společného. Zrzavý je na to dost. Prostě otevřel pohozený kufr a...

A já byl naštvaný, že musím barvit auta, povzdechl si Tyrano. Opatrně se sklonil nad kufrem, ještě opatrněji vsunul klukovi ruce pod záda a pod kolena a zlehka ho z kufru vyzvedl. Hlava se spáči zvrátila dozadu a vlasy kolem ní udělaly zrzavé kolečko.

Jestli si kvůli zrzavosti vyslechl tolik hloupých poznámek jako já, pomyslel si Tyrano, nebude to žádná rozmazlená padavka. Jen aby se pode mnou nezřítil ten zatracený žebřík!

Tyrano si kluka opatrně položil přes rameno. Byl to riskantní manévr a Tyrano počítal s tím, že spáče probudí. Jen aby nezačal řvát, myslel si s obavou. Nebo aby sebou nezačal mlátit. Abychom nebyli v cuku letu zase dole i se zlámanými kostmi.

Tyrano přemýšlel, co udělá v případě, že bude prudce kousnut do ucha, stoupal zvolna příčku po příčce a nadával si, že žebřík už dávno nespravil. Ale žebřík držel, jen skřípal a prohýbal se.

Tyrano překročil poslední šprušli. Byla nejnebezpečnější, protože byla podřezaná. Udělali to vlastnoručně jeho bratři a říkali tomu bezpečnostní systém.

Konečně byl vevnitř. Z kredence se ozývalo naléhavé bušení. Mentor se jen tak nevzdával, neměl to v povaze. Ze škvíry ve dvířkách kredence něco kapalo. Mentorovi se patrně podařilo naklovat do konzerv se sardinkami díry.

Ten musí být naštvaný, pomyslel si Tyrano. Honem nesl své břemeno do ložnice. Kromě kuchyně a komory už v jeho domě jiná místnost nebyla.

Tyrano složil spáče opatrně na postel, na přehoz s výjevem z muzikálu Drákula, který mu dala Mordeana k narozeninám. Vypadal jako politý a postříkaný čerstvou krví, ale Tyrano si na něj už zvykl.

Kluk se převalil na druhý bok a spokojeně ze spánku zafuněl. Tyranova postel byla o poznání měkčí než kovové dno kufru.

Tak a teď Mentor, pomyslel si Tyrano a spěchal do kuchyně. Mentor prve zaslechl jeho kroky a teď se v kredenci rozčiloval o to víc, že nevedly k němu, aby byl osvobozen.

„Mentorku,” zašeptal konečně Tyrano do švíry vedle pantu. Okamžitě z ní vykoukla špička ostrého zobáku. Tyrano to očekával a uhnul.

„Mentorečku,“ zašeptal znovu. „Já jsem tě musel zavřít. Víš, jací Vampus s Upíkem jsou...“

Z kredence zaznělo v odpověď divoké bouchání. Plechovky od sardinek tam zřejmě poletovaly od stěny ke stěně. Tyrano si uvědomil, že na to musí jinak. Tenhle rámus by jejich hosta najisto vzbudil dřív, než na to budou připravení.

„Potřebuju tvoji pomoc,“ zašeptal z bezpečné vzdálenosti od škvíry. A dodal jméno, jež by Mentorovi dodalo křídla, kdyby už jeden pár nevlastnil. „Taťka Sedmihlav mi dal úkol, ale já to sám nezvládnu... Taťka Sedmihlav s námi oběma počítá... Taťka Sedmihlav, Mentore...“

Rámus v kredenci polevil. Tyrano trpělivě čekal, až havran informaci vstřebá. Udělalo se ticho, potom se ozvalo zaťukání. Byla to Mentorova zdvořilá žádost o otevření dvířek; neplatila ovšem Tyranovi, nýbrž Sedmihlavově žádosti, ale to bylo fuk. Hlavně že bude zase klídek.

Když Tyrano otevřel dvířka, naskytl se mu žalostný pohled. Mentor se během svého pobytu ve skříni scvrkl asi na půlku své velikosti. Způsobil to olej z osmi plechovek sardinek. Ani jedna krabička nezůstala ušetřena Mentorova zobáku, a tak se sardinkového oleje dostalo ven hodně. Havran se tvářil zahanbeně. S připláclým peřím byl docela mrňous.

Tyrano neřekl nic. Honem napustil vodu do dřezu a vlil do ní saponát. Nebude to nejpříjemnější koupel, ale Mentor jistě nechce vypadat jako nepovedený tuleň. Navíc s těmi mastnými letkami by nikam nedoletěl.

„Hezky se vykoupej,“ švitořil Tyrano. „Já to tady zatím trochu utřu – fuj, to je smrad – a potom ti povím velké tajemství, tedy ne moje tajemství, o mně víš dávno všechno, ale mého taťky Sedmihlava, co mu donášíš drb... chci říct, co mu donášíš důležité zprávy...“

Tyrano s odporem hodil do koše na odpadky promaštěnou utěrku a vytáhl ze šuplíku čistou. Ale než ji stačil také zmastit, ozvalo se mu za zády pisklavým, poroučivým hláskem:

„Kde to jsem?“

12
Jmenuješ se Tyrano

Tyrano a Mentor se otočili. Mentor o přítomnosti hosta nevěděl a překvapeně zakrákal. Také si zřejmě uvědomil svůj nedůstojný, mastný zevnějšek a zahučel dobrovolně po hlavě do dřezu. Přitom Tyranovi poslal salvu saponátové vody přímo do nosu.

Tyrano si utřel čistou utěrkou obličej a druhou rukou vylovil Mentora, aby nespolykal moc andělíčků. Mentor byl neplavec, ale v rozrušení na to asi zapomněl. Tyrano ho postavil na kuchyňskou linku a počkal, až popadne dech. Potom vzal houbu na nádobí a umýval mu záda.

„Chci vědět, kde jsem, teď hned!“ ozvalo se znovu tím poroučivým pisklákem.

Tyrano se ohlédl na kulatý pihovatý obličej, který vůbec nevypadal rozespale, ale zato dost naštvaně. Tyrano se rozhodl, že se ho to až tak moc netýká.

„Jmenuje se to tu Strašpudlák,“ řekl a na znamení, že všechno je v pohodě, nepřestával umývat Mentorovo mastné křídlo. „A když sem někdo přijde, tak mu řekneme, že ho tady vítáme. Tebe taky, i když nevíme, co tu děláš. Ale s tím něco uděláme hned, jakmile umyju tohohle mastného chuděru.“

Mastný chuděra ho vší silou klovl do zápěstí. Tyrano pochopil a nedal mu za to pohlavek prstem.

„Můžeš mi říct číslo na mobil svých rodičů?“ pokračoval Tyrano jakoby nic a dodal velkoryse: „To je jedno, jestli na maminku, nebo na tatínka.“

Kluk žádné číslice nevychrlil. Jen se rozhlédl po kuchyni a prohlásil: „Máš to tady hnusný. Mrňavý a vobyčejný.“

Tyrano chtěl odseknout, že pokud ví, Strašpudlák není čtyřhvězdičkový hotel, ale pak se ovládl. On sem přece nikoho nezval. Vyždímal Mentorovi na záda zbytek pěny a zabalil ho do suchého ručníku.

Napadlo ho, že by třeba mohl kluka posadit do cukrárny nebo prostě někam a potom rodičům oznámit, kde ho mají, ať si ho vyzvednou. Otázka je jen, jak bydlí daleko. No, nanejvýš ve Frýdku-Místku nebo v Aši. Tyrano si pomyslel, že kdyby Vampus s Upíkem nebyli takoví strašpytlové, mohli tam kluka rovnou dopravit rakví a bylo by to vyřízené. Takhle se s ním zřejmě bude muset trmácet vlakem. To určitě! Posadí ho na vlak s jízdenkou a brnkne rodičům, ve kterém vagonu jejich zlato sedí! No, to by asi šlo!

Kluk si se zájmem prohlížel Mentora, který si právě zoufal nad tím, že mu saponát vypral z peří tuš, s níž falšoval černé peří. Potom řekl, jako by Tyranovi četl myšlenky:

„Kde jsou ti dva hnusní upíři?“

„Hnusní kdo?“ nadskočil leknutím Tyrano. To nebylo domluveno! Vampus a Upík neřekli ani slovo o tom, že je ten píďa mrňavej zahlédl! To jsou ale blbouni! Unesou lidské dítě a dovezou ho k sobě domů!

Tyrano měl pocit, že mu zrzavá hlava rozčílením začíná hořet. To ale nesměl dát najevo, aby se mu situace nějak nevymkla z rukou. Nejlépe bude se tvářit, že má spoustu jiných povinností a tahle záležitost jde tak nějak mimo něj. Vzal štěteček a lahvičku s tuší, v níž zbýval milimetr na dně, a načernil Mentorovi bílá pera, jak jen to šlo. Nyní celočerného havrana si posadil na loket, donesl k oknu a pustil ven, aby tuš uschla. Mentor neprotestoval a letěl. A Tyrano doufal, že poletí tou nejrovnější čarou žalovat Sedmihlavovi, aby se brzičko dozvěděl, co jeho vzorní upíří potomci vyvedli. Protože tohle taťka na sto procent neví.

Tyrano si povzdychl při představě další rozmluvy se Sedmihlavem, co ho teď nemine... A on už myslel, že má na měsíc klid! Mentorovo žalování bude muset doplnit dalšími podrobnostmi, a zároveň mu taťka Sedmihlav vyčte, že na starší bratry donáší. Zvonečky on nesnáší. Ale až bude všechno vědět, jistě najde diplomatické upíří cestičky, jak průšvih urovnat.

Mentor zřejmě došel k názoru, že to, co se děje u něho doma, je zajímavější než to, co se děje všude jinde. Neodletěl, jen obkroužil domek a přistál znovu na otevřeném okně. A zíral do kuchyně jako na televizi.

„Můj taťka má bodyguarda,“ oznámil vetřelec a unesený v jedné osobě, zatímco se Tyrano mračil na nedovtipného havrana. „A ten tě sejme. Uvidíš! Já už jsem ho viděl sejmout chlapa, proti kterému jsi úplná padavka.“

Vida, pomyslel si Tyrano. Začíná to být husté. A jsem padavka. No jsem, když jsem se nechal do tohohletoho uvrtat!

„Ale než to bude,“ řekl Tyrano, „než mě bodyguard tvého tatínka sejme, nemáš náhodou hlad?“

Klučina hlasitě polkl. Hlad zřejmě měl.

„Fajn,“ kývl Tyrano. „Uvařím ti špagety. Pokud jsou pro tebe dost nóbl. A vysypeš, kde bydlíš, a hlavně telefonní čísla. Taky mi povíš, proč si vymýšlíš báchorky o nějakých upírech. Jo a já jsem Tomáš. Jaké je tvé ctěné jméno?“

„Ty nejsi žádný Tomáš,“ ohrnul kluk nos. „Jmenuješ se Tyrano. A ti dva upíráci byli tvoji bráchové!“

Tyranovi stačila vteřinka, aby pochopil, odkud vítr vane. Tak proto ten tvrdý, pokojný spánek!

„Ty jsi...,“ zakoktal se leknutím, „... nespal! Celou dobu jsi poslouchal, co si povídáme!“

Mrňous přikývl, jako by se to rozumělo samo sebou, a posadil se ke stolu, zřejmě aby si počkal na slíbené špagety. Dokonce zabubnoval černě obroubenými nehty na desku, jako by se ptal, kde to vázne.

Tyrano na něj koukal s pusou dokořán.

„A ty ses... nás nebál!?“

Kluk se uchichtl. Vypadal při tom jako škodolibá veverka, protože mu nahoře ještě nedorostly všechny druhé zuby. Vzal ze stolu kůrku chleba a nabídl ji Mentorovi. Mentor si ji vzal, dokonce ohleduplně, aby neklovl do prstu. A ne že sousto chamtivě spolykal, nýbrž chlebík položil na okenní rám jako dárek pro menší ptactvo. Tyrano jen zíral. Odkdy myslí Mentor na jiné a odkdy je uklízecí četa? Jindy se vzpouzí, i když má něco sebrat jen sám po sobě.

„Takoví panáci. Ty by nevzali ani do hororu pro mimina,” prohlásil Mentorův nový kamarád a pohrdavě frkl nosem.

„Hororu pro mimina?“ Na víc se Tyrano ohromením nezmohl. Jeho bratři nebyli hrůzostrašní na pohled, to by nemohli mezi lidi. Ale byli to upíři. Neměli srdce. To bylo poznat dost brzy.

„A tebe už se nebojím vůbec. Ty uděláš všechno, co oni dva nakážou,“ pokračoval bystrý klučina.

Tyrano přemýšlel, jak na tuhle výzvu odpovědět.

„Správně,“ povzdechl si nakonec, když na nic nepřišel. „Udělám, co mi nakázali, vrátím tě rodičům, expres. Tak dozvím se konečně, jak se jmenuješ a kde bydlíš? Prosím?“

Kluk se ušklíbl, pohrdavě a mazaně.

„Jmenuju se Superman a bydlím na planetě Rubikova kostka. Jestli víš, co to je.“

„Kde?“ nechápal Tyrano.

Zrzavý dáreček ani nemrkl. Bylo mu zřejmě jasné, že Tyrana už má zmáknutého. Zvládne ho, kdykoliv bouchne do stolu.

„Mám hlad!“

13
Hloupý havran, upír jakbysmet

Tyrano koukal, jako by se opravdu jednalo o návštěvníka z jiné galaxie. Tohle tedy nečekal. Myslel, že dostal malého klučinu, který bude polykat slzy a ptát se, kdy už přijde maminka. Neříkala mu jednou mamka Mordeana, že lidské děti jsou naučené bát se i cizích lidí? Natož upírů! A co teprve, když je odnesou daleko od jejich pokojíčku plného nejnovější elektroniky a veškerých dostupných hraček! To pro ně musí být katastrofa!

„Kde tady máš komp?“ zeptal se kluk.

„Komp?“

„Computer.“

„A co bys rád ? Dal bys fotky Strašpudláka na facebook?“ opáčil Tyrano a snažil se zapálit hořák na plynovém vařiči s plynovou bombou. Plamen byl slabý, plyn v bombě už asi zase docházel. Ach jo.

„Fotky radši neposílej, já bych tu nerad měl nával turistů. A nemám computer ani wifinu a žádné jiné elektronické vymoženosti.“

Nyní poprvé vyvalil oči kluk. Jako by se jednalo o první věc, která ho na celém únosu upíry překvapila.

„Vůbec nic? Ani tývý?“

„Nic, nulu,“ potvrdil Tyrano. „Jsme v lese, tak kde by se tu vzala elektřina. Mám jen rádio na baterky. Ale zase myslím došly.“

Kluk teď na něj zíral, jako by z vesmíru spadl Tyrano, téměř s bázlivou úctou.

„A proč?“

„Jsem chudý,“ vysvětlil Tyrano s hlavou v kuchyňské skříňce, kde se snažil objevit otvírák na konzervy. Jestli ho nenajde, bude Mentora muset znovu zavřít do kredence, aby mu otevřel plechovku s tomatovou šťávou.

„Špatně jsem se učil,“ pokračoval, když naštěstí otvírák našel, „a dokonce mě vyhodili ze tří škol, protože jsem byl úplně... no nějak mimo. To pokaždé napsali rodičům, ve skutečnosti jsem jen normálka propadal ze všech předmětů. Tak jsem vyšel ze šestý třídy a takhle jsem dopadl,“ informoval Tyrano pravdivě o své životní dráze.

Kluk zíral s pusou tak otevřenou, že by se mu do ní snad vešlo cédéčko. Úryvky z Tyranova životopisu na něj zapůsobily tak silně, že nahlas polkl.

„Ty vogo,“ řekl a potom dlouho nic. Nespouštěl ale z Tyrana oči. Jako by byl nějaký vzácný přírodní úkaz, ptakoještěr, sauropod nebo kaloň malajský.

Tyranovi se zatím podařilo jakž takž dovařit špagety. Otevřel sklenici s rajčatovým protlakem a vyklepl obsah na scezené těstoviny.

„Udělal bych ti domácí omáčku,“ omlouval se. „Ale dochází mi plyn ve vařiči. Doufám, že si nepotrpíš na rozvařené těstoviny, protože tyhle špagety jsou spíš naopak.“

Kluk jako by úplně zapomněl, že se prve tak domáhal jídla. Na plný talíř, který mu Tyrano přisunul, se sotva koukl.

„Já jsem Kryštof,“ vykoktal.

„Kolumbus?” reagoval bystře Tyrano. Doufal, že kluka lstivě přiměje, aby mu prozradil svoje příjmení, ale byl vedle jak ta jedle. Kryštofa tak průhledný trik urazil.

„Je to na tobě znát,“ odsekl.

„Co je na mně znát?“ nechápal Tyrano.

„Že toho jako pod střechou moc nemáš.“

Tyrano se zachmuřil. Pod střechou, to jako v hlavě?

„Můj taťka říkal,“ pokračoval Kryštof, „že když se nebudu učit, budu jednou chudej a nebudu nic moct a nikam jezdit na dovolenou. Já myslel, že to říká jen tak, abych tomu věřil. Že takoví lidé ve skutečnosti neexistujou.“

Tyrano se zasmál. To, co Kryštof řekl, vystihovalo jeho situaci dokonale.

„Jak vidíš, takoví výjimeční jedinci doopravdy na světě jsou,“ řekl a přísně se ušlíbl à la tatínek Sedmihlav. „Tak se tu moc nerozhlížej, ať se třeba nenakazíš. Ať nechytíš blběnku nebo tak něco.“

Kryštof se zahihňal, jako by Tyrano udělal dobrý fór. Zvedl z talíře dlouhou špagetu a spustil ji Mentorovi do zobáku. Mentor těstovinu spolkl v plné délce a spokojeností zavrkal málem jako holubička.

„Hodná vrána,“ řekl Kryštof a poklepal havranovi prstem na hlavu. Mentor se blaženě přikrčil a vůbec neprotestoval. Přitom jindy by záměnu za vránu považoval za smrtelnou urážku.

Tyrano koukal, jak se Kryštof cpe špagetami a vůbec mu nevadí, že jsou polité jen protlakem. Asi měl opravdu hlad. A zíval i na Mentora, jak se ometá kolem talíře, až z toho má rudá ocasní pera. Vůbec si nedovolil Kryštofovi jídlo krást, jako to s klidem dělal Tyranovi. Když mu občas Kryštof milostivě hodil špagetu nebo dvě, havran poskočil radostí.

Tyrano polkl. Uvědomil si, že má také hlad a že nenechal nic pro sebe.

Pak polkl ještě z jiného důvodu. Vzpomněl si, že jakmile Kryštof dojí, musí jít žalovat. Tedy ne že by bráchové nikdy nežalovali na něj. Občas ho kvůli jeho prohřeškům pěkně vydírali, jen tak pro zábavu. Jednou musel překotrmelcovat celý půlkilometr zahrady, aby na něj neřekli, že rozdal dětem ve škole krabičku mentolových pastilek. Přitom se ani nejednalo o dobrý skutek, protože Tyrano cokoliv mentolového nesnášel.

Tyrano si povzdechl. No jo, vzpomínka na staré sváry nic nevyřeší.

„Tak slyšíš mě? Říkám zá-ku-sek!“

Tyrano byl najednou rád, že zrovna dneska nakoupil. Dvě křehké kremrole byly původně pro Mentora. Teď se o ně rozdělí. To mu půjde k duhu. Tyrano dal nadýchané dobroty na talířek a položil ho mezi Kryštofa a Mentora. Dejte si do nosu, pánové! Jenže Kryštof po kremrolích hbitě sáhl a vzal do každé ruky jednu.

Mentor, ač se do této chvíle choval přátelsky, takový podraz prostě nezvládl. Jakmile šlo o kremrole, neznal bližního.

Zaútočil zobákem tak rychle, že tomu ani Tyrano nestihl zabránit. Kryštof vykvikl bolestí a překvapením a upustil oba zákusky najednou. Jedna kremrole spadla pod stůl a druhá ji následovala. Mentor se po nich vrhl střemhlav jako žralok po kořisti. Tyrano se sehnul neméně hbitě, aby ho zadržel. Použil svůj osvědčený hmat lapni ho, jak umíš, hlavně mu podrž zobák.

„Au!“ vyjekl, protože se mu nepodařilo chňapnout zobák včas. Na druhý pokus však Mentora měl. Havran plácal křídly a kroutil se jako úhoř, ale zobák měl pečlivě zajištěný mezi Tyranovým palcem a ukazováčkem.

„Ty kremrole ti poslal tatínek Sedmihlav,“ zašeptal mu Tyrano. „A já jsem myslel, že bys mohl také někdy něco udělat pro mě, když mám jednou za sto let hosta. Já ti denně vyvařuju, tak nebuď takový nevděčník. Prosím tě. Měj uznání.“

Tyrano zaváhal, potom Mentora pustil, zobák také. Ukázalo se, že šikovná narážka na Sedmihlava opět zapůsobila. Mentor skočil na okno a se zlověstným kráknutím se ohlédl. V černém oku mu posměšně blýsklo a pak už havran využil svého privilegia nemuset slézat nedůstojně po žebříku.

Tyrano se za ním díval a v duchu si blahopřál, jak to pěkně provedl. Naštvaný Mentor odlétá oznámit tatínkovi, že mu někdo krade kremrole a kdo si to dovoluje. Jen aby měl tatínek Sedmihlav zrovna náladu to poslouchat. Tyrano si ještě zkoušel v hlavě sesumírovat, jak mu všechno řekne, aby nebyl ta nejhorší práskačská krysa. Žádnou šetrnou variantu ale dohromady nedal, protože se ozvalo:

„Ta tvoje vrána je ale surová. Máš ji blbě vychovanou, když tak klove lidi. Nemáš ještě nějaký kremrole?“

„Jmenuje se Sněhurka,“ odpověděl Tyrano a dopustil se tak na Mentorovi podlé zrady. „Ta moje, jak ty říkáš, vrána. A jestli chceš kremrole, prosím, máš je pod stolem. A posbírej drobky, minulý týden jsem vytíral.“

14
To mi vysvětli

Kryštof ovšem do kremrolí na podlaze jen nasupeně kopl. Tyrano umýval nádobí. Myslel na něco jiného, a tak se mu pořád něco barvilo. Bílé šálky byly nyní krvavě rudé a květované talířky růžové jako karlovarský porcelán. Kovové příbory se ohřívaly, až je Tyrano neudržel v prstech. Alespoň je nemusel utírat. Bílé utěrky – darmo mluvit.

Tyrano se snažil barevné efekty hned likvidovat, aby hosta nějak nevyděsily. Kdoví, co klukovi táhne hlavou, tak aby mu tady nezačal vyvádět. Kryštof nesledoval, co řeší hostitel u dřezu. Od Mentorova odletu seděl zamyšleně, zíral oknem do borovic a tvářil se jako deštivé prázdniny.

Zřejmě mu došlo, že situace, ve které se nachází, není stupínek obtížnosti ve hře na počítači a Strašpudlák není virtuální vtip. Že se kliknutím na myš nevrátí do svého pokoje, jakmile se tady začne nudit.

„Musíme se starat o to, jak pocestuješ domů,“ navrhl opatrně Tyrano, když bylo nádobí umyté a skoro bílé. „Dneska večer už to asi nestihneme, tak můžeš přespat tady. Ale zítra ráno na tom zapracujeme. Co říkáš?“

Kryštof neříkal nic. Koukal tak zvadle, že Tyrano zapomněl, že Kryštof je nevyzpytatelné lidské mládě, a ne malý upír. Jak se na něj díval, vzpomněl si, jak se pokaždé cítil první noc v nové škole. Daleko a strašně sám.

Tyrano otevřel pusu a chtěl nabídnout pár uklidňujících slov. Pak ji zase zavřel. Pořád dokola opakuje, že vrátí kluka domů! A on se tváří, jako by tu měl trávit Vánoce! Znamená to snad, že si myslí, že lže a vůbec by mu nepomohl?

V rozpacích přistoupil Tyrano k oknu, aby se koukl, jestli náhodou Mentor už neplachtí domů. Obloha byla prázdná jako moře bez vlnobití a neurčitě modrá, špičky smrků osvícené sluncem se mírně houpaly ve větru. Jako obvykle, příroda si z upířích průšvihů nic nedělala. A Mentor také ne. Možná se mu ani domů nechtělo, když se teď na Strašpudláku netočí všechno kolem něj.

Tyrano si povzdechl. Mentor jeden zatracený... Kdyby odletěl žalovat, jak Tyrano doufal, jak ho v duchu zapřísahal, Sedmihlav už by tu byl nejrychlejší rakví.

Tyrano se kradmo zahleděl na Kryštofa. Proti tomu, jak koukal, byla hromádka neštěstí jako mraveniště proti Sněžce.

„No,“ řekl mírně Tyrano. „V cukrárně zavírají v šest, tak to dneska kremrole nestihneme. Ale já znám jeden dům, kde jsou i lepší věci. Dokonce si i myslím, že nás tam rádi uvidí.“

To si Tyrano popravdě nemyslel, že je na Červené Doušce přivítají s otevřenou náručí. Ale říct to nemohl.

„Tak co, půjdeme se nalokat čerstvého vzdoušku?“ zeptal se, jako by neseděli v koruně stromu na kraji lesa.

„Já zůstanu tady,“ řekl Kryštof.

„To budeš celý večer sedět při svíčce?“ podivil se Tyrano. „Tam, kam bychom šli, mají nejen elektřinu, ale i fungl nový počítač!“

Tyrano doufal, že Kryštof odpoví, že by chtěl napsat e-mail rodičům, a zároveň uvažoval, jestli by bylo moudré mu to slibovat. Aby ten e-mail nakonec neposloužil jako důkaz, že ho unesla rodina Vlkodlakova. Ovšem Kryštof jen kývl sklopenou hlavou, že ano, že tu bude.

„To mi vysvětli,“ hlesl Tyrano, spíš jen pro sebe. Kryštof mu to kupodivu hned objasnil:

„A co když mě někam odvedeš a tam mě necháš, aby ses mě zbavil? A já tady nikam netrefím, ani sem na ten strom.“

„Proč bych to dělal?“ hlesl Tyrano. Za nic by teď nepřiznal, že podobné řešení už má v zásobě. Ale to bylo v prvním překvapení, než tomuhle cizímu klukovi vařil špagety a zastával se ho před chamtivým Mentorem.

„Ty jsi mě přece neukradl, ne? Unesli mě ti dva upíři. Ty jsi chudý blbeček a máš za ně vyžrat průšvih.“

„Tak proč mi neřekneš, kdo jsou tvoji rodiče a kde bydlíš?“ zeptal se normálním hlasem Tyrano, i když ten blbeček mu příjemný nebyl, to tedy ne.

„Pojedeš rovnou domů, věř mi,“ snažil se ze všech sil, „a bude to dobré. Tvoji rodiče trnou strachy a dělají si příšerné starosti. Tobě jich není líto? Hele, já ti namažu housku takovým tím trojúhelníčkem s krávou a dovedu tě na vlak. A jestli se bojíš jet sám a jestli chceš, pojedu s tebou.“

Kryštofova odpověď Tyranovi takřka vyrazila dech.

„Tak já se s tebou půjdu kouknout na ten počítač,“ řekl a zívl. „Ale až zítra.“

Zívl znovu jako hroch, vstal a odšoural se do ložnice. Tyrano počkal, až se uklidní dvě purpurové skvrny, které se mu rozčílením rozlézaly po džínách, a teprve potom šel za ním.

Kryštof ležel v posteli, po nos přikrytý přehozem od maminky Mordeany. Už spal nebo to znovu věrohodně předstíral. Tyrano zatáhl záclonku na okně a rozhodl se, že nebude návštěvníka obtěžovat čištěním zubů, i když jako správný únosce by měl. Možná by nebylo špatné udělat Kryštofovi režim jako řemen, aby se mu po domově zastesklo...

Tyrano se posadil v kuchyni na židli. Tedy to je situace... Nedostal z kluka ani slovo, neví, kdo je, kde bydlí, nic... Když to z něj brzy nevytáhne, kdo tu bude dřív? Tatínek Sedmihlav naštvaný do ruda, nebo má rovnou počítat s policií?

Vtom se z nastávající tmy ozvalo plácání křídel a na parapet usedl funící Mentor. Za pruhovanou šálou měl zastrčenou roličku papíru. Tyrano po ní hrábl a nedbal, že mu papír v prstech hned fialoví jako čerstvá modřina.

Na lístku stála jediná řádka Deteriovým přísně dokonalým rukopisem:

Pán odletěl rychlou rakví. Návrat neznámý. Neposílat krkavce – zakroutím krkem.

„Ty brďo...,“ hlesl Tyrano. Teď byl průšvih dokonalý. Kam mohl Sedmihlav zrovna dneska tak narychlo odcestovat?

„Mentorku,“ oslovil Tyrano havrana. „Nevšiml sis doma něčeho, nezaslechl jsi něco? Nevíš, kam taťka odletěl? Co říkal Deterio?“

Mentor se nenamáhal letět k mapě na stěně a zabodnout do ní na příslušném místě zobák. Vletěl pod stůl a pustil se do kremrolí. Když tak pěkně počkaly...

15
Úprkem

V noci spal Tyrano moc špatně, pokud vůbec usnul. Kvůli nezvanému hostu si musel ustlat na podlaze v kuchyni. Budil se, protože se mu zdálo, že usilovně přemýšlí a dostává nápady. Ale pokaždé, když se probudil, měl v hlavě poušť.

„Sahara...,“ zasténal. Zkusil se přehodit na druhý bok, ale na prkenné podlaze to nebyl dobrý nápad.

„Nešikovné maso musí pryč,“ zasténal Tyrano znovu. Hned si ale uvědomil, že jestli je Kryštof vzhůru a poslouchá jeho mumlání, musí si myslet, že se nachází pod jednou střechou s nebezpečným šílencem. Tyrano přestal skuhrat a pokoušel se vymyslet nějaký plán na zítřek. Jenže v lesní tmě, která se v jeho domku rozhostila každou noc, ho žádná myšlenka neosvítila. Ani nevěděl, kdy konečně usnul.

Když ho probudil šťouchanec do boku, připadalo mu, že spal tak pět minut. Následovalo další šťouchnutí nohou, nebo spíš rovnou kopanec.

„Au,“ zaprotestoval Tyrano a otevřel napůl oko. Viděl nad sebou stín a z něj vyrůstal další stín. Tyrano přidal ještě půlku oka a zjistil, že nad ním stojí jeho záhadný host s naprosto nezáhadným havranem na rameni. Kryštof měl v ruce sáček se smaženými brambůrkami. Musel s ním neustále pohybovat, protože Mentor se natahoval a snažil se z něho krást. Občas mu to Kryštof dopřál. Ale až poté, co si sám nacpal plnou pusu slaného smaženého potěšení.

„Tomu říkáš snídaně?“ zhrozil se Tyrano. Pokud si správně pamatoval, jako děcko smažené brambůrky k snídani nedostával. I když u upírů byly někdy zvláštní snídaně. Vampus měl jednu dobu nejradši ovčí oči s kečupem. Dokud mu to Mordeana nezatrhla. Poznala totiž, že mu za prvé vůbec nechutnají a za druhé se jedná o koňakové bonbony. A právě koňak a čokoládu k snídani Mordeana neschvalovala.

„Ty jsi vůbec nevstal a žádnou snídani jsi mi neudělal,“ vymlouval se Kryštof a kropil při tom Tyrana mastnými drobečky. „A já mám hlad!“

„Tak to alespoň nedávej Mentorovi,“ požádal Tyrano. „Není to pro něj.“

„Mentorovi?“ podivil se Kryštof. „Vždyť jsi říkal, že se jmenuje Sněhurka.“

„To je jedno, jak se jmenuje, hlavně mu nedávej ty brambůrky,“ odpověděl nevlídně Tyrano. Neměl ani tak strach, že havrana rozbolí břicho, jako že začne brambůrky vyžadovat jako přílohu ke své už tak dost náročné snídani.

Mentor zaslechl urážlivé označení Sněhurka, dotčeně krákl a vytrhl Kryštofovi z ruky načatý sáček. S brambůrkami v zobáku odletěl oknem, aby si je někde v lese snědl sám.

„Jmenuje se Mentor,“ přiznal Tyrano, „Sněhurka mu říkám, jen když ho chci naštvat.“

„To se ti právě povedlo,“ uznal Kryštof a trochu lítostivě se ohlédl za brambůrkami. Mentor se s nimi uklidil do bezpečné výšky.

„Můžu ti udělat smažená vajíčka na slanině,“ navrhl Tyrano. Kryštof ohrnul horní ret.

„Fuj. U nás doma nejíme maso,“ odpověděl Kryštof.

Sláva! Konečně informace o rodině. Nyní stačí přelétnout seznam všech veganských či vegetariánských rodin, které mají syna Kryštofa, a Tyrano bude doma! A brzy nato doufejme bude doma také Kryštof.

„Včera jsi říkal, že mě vezmeš na kremrole,“ připomněl Kryštof.

„Kremrole na brambůrky?“ zasténal Tyrano, také proto, že byl celý rozlámaný a nechtělo se mu vstávat. Z ležení na podlaze z prken se cítil rovněž prkenně.

„Jo,“ potvrdil Kryštof a dodal: „U nás doma, když se někomu nechce vstávat, vylejeme mu na hlavu kyblík vody.“

Paráda. Ještě pár informací a bude hledání hračka.

„Blbost,“ odpověděl Tyrano, aby si Kryštof nemyslel, že mu všechno spolkne i s navijákem. Raději se ale zvedal, kdyby ten plný kbelík už byl náhodou připravený.

„Tohle je poprvé, co lituju, že tu mám vodovod,“ zamumlal a česal si prsty zrzavou kštici. Hřeben Tyrano nepěstoval a oblečený byl od včerejška, tak proč by ztrácel čas. Jenom si vyčistil zuby, aby šel Kryštofovi dobrým příkladem. Nový náhradní kartáček pro něj se náhodou také našel.

Ukázalo se, že Kryštof má bezva náladu. Asi se mu na čerstvém vzduchu dobře spalo. Pucoval si chrup včetně zubů, které mu momentálně chyběly, a mlel něco o nějaké aplikaci. Tyrano znal jen aplikace, které našívala maminka Mordeana na divadelní kostýmy, ale po chvíli pochopil, že to souvisí s elektronikou, kterou se rádi vytahují jeho bratři.

„Nech toho,“ ohradil se Tyrano. „Víš přece, že jsem chudý a hloupý, tak mi nepleť hlavu technickými vymoženostmi.“

Kryštof plivl do umyvadla a zahihňal se. To, co ho včera ohromilo, mu dneska připadalo k smíchu. Jenže pak se najednou chichotat přestal, jako když mávne mizerným vysvědčením. Zvenku bylo slyšet jedoucí auto. Pak se asi zastavilo a Kryštof se zarazil a polekaně naslouchal.

„To jenom dole pod strání něco jede. Je tam cesta,“ vysvětloval klidně Tyrano. Kryštof nebyl první návštěvník, jehož zvuk auta překvapil. Z oken domku byly vidět jen vršky stromů, sjízdnou cestu tak blízko nikdo nepředpokládal. Kryštofovi to ale bůhvíproč vadilo. Zahodil kartáček do umyvadla, vrhl se k venkovním dveřím a už lezl dolů po žebříku. Tyrano vklouzl do bot a hnal se za Kryštofem. Tahle lidská školňátka! Nevydrží u ničeho, natož u čištění zubů!

Kryštof se neohrabaně skulil z posledních dvou šprušlí, popadl Tyranovo kolo za řídítka a hnal se s ním lesem po jehličí. Tyrano si pomyslel, že Kryštof je popletené pako. Snad přece když zaslechl auto, musel postřehnout i odkud. A on utíká do lesa místo k cestě! Tyrano si v klidu zavazoval tkaničky. Bude si hrát po ránu na honěnou, to tak...

Když byl na pevné zemi a chystal se vyrazit za Kryštofem, zaslechl mužské hlasy. Blížily se. Zase houbaři, zaúpěl v duchu. Nejenže pokaždé vysbírají, co mohl mít k večeři, ještě mu s oblibou poskakují kolem domu a ze všech stran si ho fotí. Alespoň že žebřík vypadá podezřele, tak na něj snad nepolezou.

Tyrano přeskakoval pařezy, které Kryštof s bicyklem musel objíždět. Asi ho to přestalo bavit, protože najednou kolo odstrčil a vyrazil jako zajíc. Tyrano viděl, jak zároveň něco odhazuje, a vrhl se za tím jako Mentor na čokoládový bonbon. Chvíli pátral v mechu a jehličí, ale pak to našel. Byl to lesklý modrý mobil.

Tyrano dychtivě zmáčkl kolečko. Teď se konečně dozví, co mu to jeho bratři nadělili, i když vůbec nemá narozeniny! Mobil se nerozsvítil, asi měl vybitou baterii. Tyrano ho zklamaně strčil do kapsy.

Kryštof mezitím zmizel mezi smrčky. Že chtěl Tyranovi utéct, mohlo znamenat jen jednu věc: sbohem, upíre. Přes všechny potíže, které tím končily, to Tyrana zamrzelo. Kryštof byl nevykoledovaný průšvih, to jo, ale celkem fajn. Už tím, jak byl drzý a poškleboval se i jeho dokonalým bráchům. Ti ho ovšem unesli zavřeného v ocelovém kufru. Co by teď od něho čekal?

Jenže ten mobil, proč ho zahodil? Nedávalo to smysl. Ale zase který malý kluk by z takové situace nebyl vedle a nejednal zmateně?

Tyrano zvedl odhozené kolo a tlačil ho směrem k silnici. Jestli si chce Kryštof stopnout nějaké auto, snad ho ještě chytí a přemluví na ten vlak. A vrátí mu mobil. Je upíří škůdce, ale není zloděj.

Došel na kraj lesa, přešel oranicí kousek pole a oddechl si, že je s bicyklem z doby kamenné na asfaltu. Silnice se vinula mezi břízkami, ale uprchlík v dohledu nebyl. Tyrano se zklamaně nadechl. Je možné, že je takové nemehlo, že mu kluk jen tak na první pokus zmizí? Vždyť za něj zodpovídá! No počkej, já tě přetrhnu!

Tyrano přejížděl zrakem krajinu. Silnice byla stále stejně prázdná a les za jeho zády šuměl, jak se zvedal vítr. Do ševelení listí se vmísil další šum. Tyrano zvuk dobře znal, a tak se ani neohlédl, jen natáhl paži, aby si měl Mentor kam sednout. Mentor nabízenou paží nepohrdl, ale jakmile do ní zaťal spáry, sekl Tyranovi zobákem po uchu. Tyrano věděl, co Mentora pobouřilo. Že s Kryštofem zmizeli a nevzali ho s sebou.

„Mentorku, máš pravdu,“ povzdychl si Tyrano a předstíral, že si nevšiml, že stačil centimetr a býval by přišel o ušní lalůček. „Kdybychom tě vzali s sebou, tak se to nestalo. Kryštof mi utekl, představ si to. Nemohl by ses po něm letět kouknout?“

Mentor nevlídně krákl. Ještě jednou se Tyranovi ohnal po boltci a tentokrát se trefil, div ho neproděravěl. Potom ale roztáhl křídla a plavně se vznesl. Tyrano se chytil za ucho a díval se, jak havran nabírá výšku a rozhlíží se po krajině.

„Počkám na tebe doma!“ zavolal ještě za ním.

Doma znamenalo na zámečku v Červené Doušce. Strašpudlák byl doma doma.

16
Deterio

T yrano se konečně zastavil před branou do zahrady svého rodičovského domova. Byl udýchaný a zpocený, protože poslední kus cesty to zatracené kolo musel nést. Řetěz jako naschvál padal a Tyrana už nebavilo stále ho nasazovat. Z třímetrové výšky shlíželi škodolibě dva netopýři s doširoka roztaženými křídly – pýcha tatínka Sedmihlava. Netopýři byli po staletí ve znaku jeho rodu.

„Nazdar, kluci,“ zafuněl Tyrano na netopýry. V odpověď se ozval divoký štěkot zevnitř zahrady. Byla to sedmihlavá smečka Sedmihlavových irských vlkodavů. Deterio je vypustil na zahradu pokaždé, když nebyl pán doma. Radostí z nastávajícího setkání psi skákali a ňafali. Tyrano udělal škleb na kameru a čekal, až dveře v levém křídle vrat zadrnčí na znamení, že jsou odemčené. Dneska musel čekat tak dlouho, až se bál, že psi u vrat nadšením ochraptí. Jakmile Sedmihlav nebyl doma, Deterio své povinnosti nebral doslova. Nikdo mu to nezazlíval, protože Deterio si nebral dovolenou.

„No tak, Deterio, nechrápej,“ zamumlal netrpělivě Tyrano. Z reproduktoru se okamžitě ozvalo nevlídně:

„Upír nikdy nespí,“ a dveře zadrnčely. Tyrano je odstrčil pneumatikou kola a doufal, že Deterio mu tu malou nezdvořilost promine. Deterio opravdu spát nechodil, dokonce neměl ani postel. Prostě o spaní nestál.

Tyrano se bouřlivě přivítal s vlkodavy a potom se v jejich společnosti vydal zahradou k zámečku. Deterio mu nešel naproti. To mohlo znamenat, že se kvůli nezdvořilé poznámce urazil, nebo také pravý opak. Deterio byl záhadnější než bermudský trojúhelník.

Tyrano vstoupil do haly, nadechl se známé vůně dřeva a citronové leštěnky a vydal se po schodišti do knihovny. Nacházel se tam počítač, jenž používali všichni členové rodiny, a Deterio, který tvořil veškeré služebnictvo. Tyrana napadlo, že Deterio možná právě skypuje s někým ze své rozvětvené rodiny v Transylvánii a že by měl raději jít k tatínkovi Sedmihlavovi do pracovny. Deterio však na něj číhal v ohybu schodiště, ve stínu Drákulovy sochy, jako šlebící se stín.

„Co chcete k jídlu?“ vyjel na Tyrana nevlídně. „Rozhodně nevypadáte jako upír, který přepadl transfuzní stanici.“

Tyrano se usmál. Deterio byl tak krásně staromódní. Jako první ho napadlo, že Tyrana táhne domů hlad. A také že proto Deterio nemohl zapomenout na časy, kdy se upíři živili lidskou krví. Nedokázal soukmenovcům odpustit, že jednoho dne zjistili, že krev je strava celkem jednotvárná, a ani ne zdravá. Deterio se samozřejmě lidskou krví také neživil, to si nedovolil. Nicméně jeho oblíbené jídlo a pití byla krvavá tlačenka a exotická sangria neboli krvavě rudý punč. A polévka z vepřové krve zvaná prdelačka.

„Děkuju,“ řekl Tyrano. „Potřeboval bych jen na chvíli na počítač.“

Deterio znechuceně zafuněl.

„Fakta a vědomosti,“ zasípal, „dnešní mládež se živí informacemi. Co z vás bude?“ Avšak šoural se pryč, což znamenalo, že Tyrano si může dělat, co chce.

„Deterio,“ zavolal ještě Tyrano. „Prosím tě, asi dorazí Mentor. Mohl bys s ním mít strpení, alespoň dneska? Na havrana je přece jen dost užitečný.“

Deterio odfrkl ještě znechuceněji. Zahuhlal, že pokud ví on, Mentor Tyrana vyjídá, ničí mu oblečení a nechá si od něj posluhovat. Jestli je na tom něco užitečného, tak je on, Deterio, egyptská mumie. Tyrano ale věděl, že pro tentokrát Mentor ještě neskončí vycpaný mezi trofejemi v zámecké galerii.

Tyrano vytáhl z kapsy Kryštofův mobil. Takový placatý ještě v ruce neměl. Poslední modely iPhonů však nebyly jeho specialita; no, předposlední také ne...

U počítače ležely nabíjecí šňůry na mobilní telefony jedna vedle druhé. Sedmihlav měl mobilů sedm, neboť ačkoliv neměl sedmero hlav s ušima, mobily patřily k jeho koníčkům. A neustále se samozřejmě musely nabíjet, nebo, jak říkal k Sedmihlavově nelibosti Deterio, musely se ty mrchy přibíjet a dobíjet. Tyrano vyzkoušel nabíječky jednu po druhé, ale žádná se nehodila ke Kryštofovu nebesky modrému modelu. Tyrano se rozhodl přesunout do Sedmihlavovy pracovny, jež se nacházela v sousedství knihovny.

Vcházelo se do ní dveřmi maskovanými vysokými policemi s knihami. Tyrano zmáčkl tajný knoflík vedle krbu a počkal, až se část knihovny se zlověstným zaskřípěním oddělí a poskytne mu průchod. Chvíli to trvalo, protože i dveřní část byla naložená opravdovskými svazky a vážila tunu.

Pracovna byla Sedmihlavův utajený prostor, kde se nikdy neudílely veřejné audience, ale soukromě tam bylo možné dostat vynadáno. Zde stával malý Tyrano pokaždé, když se nějaká škola vyjádřila, že vychovává upíry, nikoliv rezervní lidi, a Tyrano Záchmura Vlkodlak u nich nemá co pohledávat. Nad hlavou mu pokaždé burácelo Sedmihlavovo kázání a ze stěny na něj cenili tesáky předkové, kteří proti tomu rozhodně nic nenamítali. Ještě dnes se Tyrano trochu otřásl, když jim zase jednou stanul tváří v tvář. Výkvět rodu však využíval Sedmihlavovy nepřítomnosti a s otevřenýma očima spal. Tyrano si pospíšil k psacímu stolu, aby byl hotový dřív, než se pradědové vyruší z dřímoty a najdou ho tu.

Na stole sice leželo dalších devět nabíjecích kabelů, ale když Tyrano vyzkoušel jeden po druhém, s politováním shledal, že zase žádný nepasuje. Hm. Tyrano naskládal kabely vodorovně vedle sebe, jak byly, protože kdyby Sedmihlav zjistil, že mu je někdo zpřeházel, či dokonce zašmodrchal, byla by z toho mrzutost. Potom dumal, co dál, když nemá správnou nabíječku. Jeden nápad měl, ale s tím se muselo v rukavičkách.

Deterio míval, kromě všeho ostatního, na starosti i pohodlí hostů na Červené Doušce. Jednal s nimi o něco méně nevlídně než s domácími, neboť si byl vědom, že ho neznají a mohli by se ho bát. Pomyšlení, že by v někom budil strach, dělalo Deteriovi tak dobře, že byl ochoten být i vlídnější. Běda však, když si nějaký host neuvědomil jeho výjimečné postavení v rodině Vlkodlakově a zacházel s ním jako se služebnou duší! Hostu, který se domníval, že impozantní Deterio je nějaký hele hoď sebou, Deterio samozřejmě nečinil pomyšlení. Starat se o něj však musel, protože nezdvořák byl návštěva. V takových případech se Deterio mstil. Zpravidla těsně před odjezdem hostovi uzmul nabíjecí šňůru k mobilu a někam ji schoval. Pokud ji dotyčný objevil pod kobercem pod postelí nebo například na toaletě v nádržce, směl si na Deteria stěžovat. Většinou však nezdvořilý host neměl při hledání dost fantazie a nabíječku nevypátral.

Zbývalo jen vymyslet, jak Deteria o hrst nabíječek požádat a nedat přitom najevo, že je mu známo, jakým způsobem k nim přišel. To by se Deterio asi urazil na strašně dlouho, možná i na půl století. Tyrano cinkl na zvoneček na Sedmihlavově psacím stole. Deterio se zjevil tak rychle a tiše, jako by vyrostl z podlahy.

„Co si pán žádá?“ zeptal se poněkud uštěpačně. Tyrano si uvědomil, že se v klídku rozvaluje na Sedmihlavově židli, jako by byla jeho. Neklidně se zavrtěl a řekl:

„Tatínek tady nemá připojené všechny svoje nabíječky a já se mu nechci hrabat v šuplatech. Nemohl by ses, prosím, podívat, kde má ty ostatní?“

Deterio nerudně kývl na výraz nejvyšší ochoty, ale zůstal stát. Tyrano pochopil a zvedl se: „Já si jen odskočím.“

Vyšel na balkon, zastavil se u mříže s kovanými vlčími tlamami a rozhlížel se, jestli se neblíží Mentor. Mentor se neukazoval. Tyrano usoudil, že si udělal vlastní program. Sem ho to netáhne. Sedmihlav není doma a Deterio si na jeho žalobnické krákorání nepotrpí. Ale Tyrano dal přece Mentorovi jasný úkol, že má najít Kryštofa! Jestli Mentor místo hledání někde kráká s kolegy, je pěkný zrádce.

Tyrano si povzdechl. Pokud z mobilu zjistí, jak se Kryštof jmenuje a kde bydlí, co udělá dál? Přece nemůže jeho rodičům jednoduše zavolat, že jejich syna unesli dva upíři a že se právě potlouká kdovíkde, bez peněz a bez dozoru? Tyrano si uvědomil, že vlastně neví, zda je Kryštof bez peněz a jestli třeba už nesedí ve vlaku a nejede v klídku domů. Ale nemůže si tím být jistý a to je ten problém.

„Pane?“ ozvalo se tak blízko u Tyranova ucha, až se lekl, „něco jsem objevil. Pojďte se laskavě kouknout.“

Na mahagonové desce Sedmihlavova stolu leželi tři další černí hádci, dva z toho jen pro ozdobu. Ke třetímu byl připojený Kryštofův telefon.

„Novější model,“ informoval Tyrana pyšně Deterio. „Ale ne nejnovější.“

Tyrano přikývl a doufal, že Deterio si nyní taktně vzpomene, že má něco neodkladného na práci. Ale bohužel, Deterio se zřejmě nudil. Dokonce tolik, že komentoval:

„Dá se vystopovat všude na světě. Pokud ho zrovna neztratíte třeba... řekněme, na vrcholu Čomolungmy,“ pokračoval, „někdo mi myslím říkal, že tam ještě není signál, ale mohlo se to mezitím změnit.“

„Hm,“ zamumlal Tyrano. To, že z Deteriova tónu skoro zmizela nevlídnost, bylo na pováženou. Kdyby se teď starý upír přímo v dobré náladě urazil, vydrželo by mu to celou věčnost. Tyrano uvažoval, jak se Deteria zbavit, aby mohl začít nerušeně zkoumat obsah Kryštofova telefonu. Obrazovka už svítila, mobil se budil k životu.

„Je opravdu pěkný,“ řekl s přemáháním. „Jestli chceš, prohlédni si ho. Já nemám spěch.“

Deterio natáhl po telefonu pařát s modrými drápy. Ale než stačil vzít podobně modrý obdélníček, ozvalo se hlasité zavytí vlka v posledním tažení. Byl to zvuk domovního zvonku.

Starý upír ruku natáhl opačným směrem a pod deskou stolu stiskl knoflík. Na protější stěně v koutku televizní obrazovky se rozsvítil čtvereček. Kamera u vrat snímala prázdný kousek asfaltu.

„Darebáci,“ zavrčel Deterio. Domníval se, že někdo zazvonil pro legraci a zmizel. Ve čtverečku na televizní obrazovce se však zatřepetala malá ruka. Čidlo kamery zareagovalo na pohyb a kamera sklopila čočku. Ve čtverečku se objevil Kryštofův pihatý, zrzavě orámovaný obličej. Tyrano se radostí hlasitě nadechl. No sláva! Oběť se dobrovolně vrací k únoscům!

„Já si pro něj dojdu,“ zavrčel Deterio a vycenil upíří chrup. Tyrano se snažil tvářit jakoby nic.

„Dojdi,“ požádal. „Ale jde za mnou, prosím tě, moc ho nestraš. Já ti to potom všechno vysvětlím.“

Deterio se vzdálil se zavrčením, že Červená Douška není družina. Ale skutečnost, že se odšoural, znamenala, že patrně Tyranově prosbě vyhoví.

Tak teď rychle, pomyslel si Tyrano. Popadl modrý mobil a stiskl kolečko. Mobil zahrál, přeběhly po něm barvy duhy a objevilo se okénko s nápisem: Password.

Tyrano uměl anglicky jen to, co mu v hlavě omylem uvázlo. Věděl však, že zjevení okénka password znamená, že mobil patří tomu, kdo zná heslo.

Tyrano spěšně uvažoval. Deterio s Kryštofem tu budou každou chvíli. Ne že by cestou nebylo na co koukat a u čeho se zdržovat, ale Deterio to nezvanému návštěvníku nedovolí. Dá se uhodnout heslo mobilu úplně neznámého, asi devítiletého kluka? Stoprocentně ne. Tyrano si řekl, že provede alespoň jeden čestný pokus a napsal do okénka dnešní datum.

Než stačil zkusit něco mazanějšího, otevřely se dveře a vběhl Kryštof. Nasupeně koukal, ale jakmile uviděl Tyrana, obličej se mu rozzářil i s pihami.

„Tady jsi!“ zajásal. V Deteriově společnosti se zřejmě necítil nejlíp. Hned si ale všiml, co drží Tyrano v ruce.

„To je moje,“ vyhrkl dotčeně a mobil mu vytrhl.

„Tak si to hlídej a neházej to po lese,“ bránil se Tyrano. Hned se ale odmlčel, protože do místnosti vstoupil Deterio.

Mlčky se zastavil a čekal, jak měl ve zvyku, když ho zavolal Sedmihlav. Tyrano však věděl, že Deterio neočekává příkaz, ale vysvětlení.

„Pošli ho pryč,“ požádal Kryštof. Musel mít na mysli Deteria, protože nemohl vědět, že jeden zubatý pradědeček na obraze se může podle chuti schovávat za namalovaným závěsem.

„Já?“ podivil se Tyrano. „Proč si myslíš, že mu já můžu poroučet?“

Kryštof se ani nerozmyslel.

„Je divný. Já mám s takovými lidmi zakázáno mluvit.“

Tyrano si nemohl odpustit pobavený škleb. Možná by Deterio pouhým hrozivým mlčením vytáhl z Kryštofa víc než on vší snahou a triky. Nyní však bylo třeba uchlácholit Deteria, aby ho Kryštofova drzost neurazila.

„Tady poroučí on,“ vyřešil Tyrano situaci třemi slovy.

Kryštof se na Deteria koukl, jako by s tím absolutně nesouhlasil. Deterio ho patrně nepřivítal vlídně a cestou asi také neprováděl prohlídku Červené Doušky pro čestné hosty.

„On,“ Kryštof ukázal na Deteria prstem, „mi tě nechtěl zavolat. Ani když jsem to řekl slušně. Že tady prý bydlíš a že si za tebou musím dojít.”

„Ty jsi utekl mně, ne já tobě,“ připomněl Tyrano.

„Já jsem ti aspoň nelhal, že jsem chudák a bydlím v lese na stromě!“ rozčílil se Kryštof.

„Řekl jsem chudý, ne chudák,“ ohradil se Tyrano. „A na Strašpudláku bydlím, zeptej se Deteria.“

Tyrano i Kryštof se oba ohlédli na upíra. Tyrano doufal, že Deterio Kryštofovy pochyby rozptýlí jediným slovem. Vždyť v Tyranově bývalém pokoji nyní bydleli exotičtí netopýři, kterým bývalo venku ve voliéře i v létě v noci chladno. Tyrano na Červenou Doušku docházel opravdu jen na kobereček.

Deterio obnažil dlouhé žluté upíří tesáky. K Tyranově velkému překvapení se však jednalo o úsměv. Starý upír se, světe div se, něčemu pobaveně šklebil.

„Půjdu dohlédnout na oběd,“ dodal s úklonkou, která jako vždy působila dojmem naprosté přezíravosti. „Podává se přesně za pět minut šestnáct sekund v Dračí jídelně.“

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .