Sexuálních „úchylek“ je na pět set

Parafilie jsou netypické, neobvyklé sexuální preference. Vyskytují se u lidí a bývají v běžné řeči nazývány pramálo lichotivě. Nejčastěji jako úchylky, deviace, perverze, zvrhlosti.

Možná se poznáte. Možná budete říkat fuuuj. Určitě ale budete koukat, co všechno pokládají lidé za vzrušující. Může to být nemoc či porucha, ale nemusí. Jen sex víc než 500× jinak.

Incest: Tatínkova hodná holčička

Incest, česky krvesmilstvo, je pohlavní styk mezi blízkými příbuznými. Nejčastěji to bývá incestní chování otce vůči dceři nebo sexuální kontakt mezi sourozenci.

Popírá mnohá tabu a vždy zneužívá důvěry dítěte, jeho závislosti a citů k ukojení vlastního pohlavního pudu. Zachycen a posléze souzen je jen vrchol ledovce těchto případů.

Když Sigmund Freud konstatoval zhruba to, co je uvedeno výše, vzbudil svoji přednáškou ve Vídni roku 1896 ohromný skandál.

Odvetou byl vyloučen z tzv. slušné společnosti a bylo mu zabráněno přednášet při lékařských setkáních. Něco takového jako incest se prostě stát nesmělo a tudíž v c.k. prostředí ani stát nemohlo. Ve skutečnosti se tak dělo, jen dovolat se pomoci bylo takřka nemožné. Zakladatel psychoanalýzy prokázal v těchto podmínkách určitou míru statečnosti. Na sklonku roku 1896 vydává publikaci K etiologii hysterie. Hysterii chápe jako důsledek sexuálního svedení dítěte dospělým, respektive jako stav, jež po tomto aktu následuje.

Tatínkova hodná holčička

Za velmi nebezpečný považoval Sigmund Freud i stav později nazvaný „tatínkova hodná holčička“. Tam nejde o pohlavní styk, ale různé formy sexuálně podbarveného mazlení. Moderní terminologií by se dalo hovořit o pettingu.

Pod tlakem prudérního okolí a s hledem na nutnost živit rodinu Freud teorii svedení posléze odvolal. Koryfejové pochybné počestnosti zajásali. S odvoláním na psychoanalytika uznávajícího pozdě, ale přece svoji chybu nebyly dětské stížnosti brány v tomto směru vážně. Dítka, jež někoho seznámila se svou zoufalou situací, byla neformálně označkována coby lháři, psychopaté falešně obviňující své obětavé tatínky, učitele či kněze, jakož i strýčky a přátele rodiny.

Incestní problematika zůstala ve středu zájmu psychoanalytiků. Viděli v ní nejen prapříčinu většiny neurotických poruch, ale přímo „destrukce psychiky“. Leonard Shengold v této souvislosti hovoří o „vraždě duše“. Sándor Ferenczi varuje před traumatem ze „zmatení jazyků“. Pokud dospělý reaguje na asexuální cit dítěte neovládanou sexualitou, naruší jistoty dítěte a vyvolá u něj pocit zmatku. Ten může být tak intenzivní, že připomíná pocit transu. Dítě jakoby „neví, co činí“ a příliš ani nechápe, co a proč se mu děje.

Nejde jen o dívky

Ještě před několik desetiletími bývala udávána frekvence jeden případ incestu na milion obyvatel ročně. Dnes se údaje o výskytu pohybují v procentech z populace a atakují hladinu dvojciferných čísel. Souvisí to mimo jiné i s prohloubením a rozšířením definice. Feministky považují za pohlavní zneužívání jakoukoliv, třeba jen slovní aktivitu přesvědčující dívky o tom, že jejich posláním je být „hračkou“ uspokojující potřeby muže.

Výrazné jsou gender rozdíly ve výskytu incestu. Do nedávna byl uváděn poměr mezi chlapci a dívkami 1 ku 10. Nyní se zdá, jako by prokázaných zneužití chlapců přibylo.

Ne neznámý pedofil, ale „spořádaný“ otec

Dlouho a víceméně automaticky se předpokládalo, že pachatelem sexuálního obtěžování či zneužívání musí být cizí člověk. V krajním případě někdo, kdo do rodiny jen přichází a objevuje se tam občas. Pravda to není. Nejčastěji jde o příbuzného.

Mezi typické rizikové faktory v incestním vztahu otec-dcera patří:

- alkohol, drogy, psychopatie otce

- podezíravost, mentorování až proklamace puritánství u otce

- pasivní, vyčerpaná matka

- neuspokojivý a potřebám neodpovídající sexuální život otce

- patologicky uzavřená rodina – nelze do ní nahlédnout

- rodina brání psychologickému, ale i jinému vyšetření dítěte

- incest v anamnéze otce, matky

- citové strádání v dětství u rodičů i u dítěte

- dcera v mnohém přejímá matčinu roli

- otec dceři brání v běžných kontaktech s chlapci, na dceru žárlí

Pozor však na zevšeobecňování. Jednotlivá položka, ale ani dvě či tři z výše uvedeného seznamu nemusí mnoho znamenat. Rozhodně není důkazem incestu. Nicméně měla by tímto směrem zaměřit diagnostické úvahy. Říká se „diagnóza je snadná, když na ni myslíme“.

Výčitky má oběť

Zahraniční výzkumy popisují čtyři základní postižení tzv. traumatogenní faktory incestu. Jsou to:

Základní postižení incestu

- předčasná sexualita

- pocit zrady a ztráty důvěry

- pocit bezmoci

- pocit stigmatizace ve smyslu „nikdy to už nebude normální“

Sex v těchto souvislostech může být u dítěte spojen s bolestí a ponížením. To může přetrvat do dospělosti. Možné ovšem jsou i zcela odlišné a kladné prožitky spojené se sexuálním vzrušením. Ty připomínají časovanou bombu. V daném okamžiku jsou sice vnímány příjemněji než bolestné znásilnění, teoreticky mohou být i velmi příjemné. Čím zde „lépe“, tím větší výčitky dítě posléze má.

Navíc se cítí s tajemstvím samo, nešťastné a dlouhodobě poznamenané ztrátou důvěry v dospělého. „Nikomu se nedá věřit,“ je jasná zpráva spojená s incestem. Nedůvěra se obvykle šíří ve vztahu ke všem dospělým. Někdy se hovoří o ztrátě bazální důvěry a odsouzení k úzkosti. Bezmoc snižuje sebevědomí na minimum. Oběti, ať již vlastní akt prožívaly jakkoliv intenzivně, hovoří o pocitu zašpinění, osobní zkaženosti, nesdělitelnosti pocitů a i viny. Traumatizující bývá i masivní citová manipulace zastrašování a vydírání iniciátorem incestu.

Proč nechceš nic slyšet?

Vztah k druhému z rodičů je víc než složitý. A kritický. Často nechce druhý rodič „nic slyšet“. I věrohodné údaje mohou být odmítány, dítě pak osočováno ze lži. Je zde ještě jeden podpásový argument. Svádění dítětem! Zde se nabízí přehození viny z pachatele na oběť. Dítko nezná přesně obsah ani hranice flirtu, může být mazlivé, ba dokonce umazlené. Snadno mu namluvit, jak špatně se chovalo, byť nic zlého nečinilo. Vina, i když neodůvodněná, vede k pocitům úzkosti, méněcennosti anaučené bezmocnosti.

Typickou reakcí na sexuální zneužívání jsou deprese. Symbolický význam mívá pocit zašpinění. Umývání může nabýt až obsedantního charakteru. Objevit se může pomočování. Častá je regrese – sešup na nižší vývojovou úroveň chování, infantilismy. U dívek jsou poměrně často zaznamenány poruchy příjmu potravy – mentální anorexie i její opak bulimie. Zhoršení školního prospěchu i běžnější poruchy chování jsou pravidlem.

„Incest“ jako součást rozvodového boje

Mnozí lidé se mýlí, pokud tvrdí: „Tohle by můj protějšek nikdy neudělal.“ V rámci rozvodového boje, ve snaze druhého vytrestat, je možné takřka všechno. I dnes se lze poměrně často setkat s nesmyslným, šikanózním obviněním otce z incestu či jiných forem zneužívání dítěte.

A priori takové chování táty vyloučit nelze. Vyšetření toho, co se vlastně dělo, by ovšem mělo probíhat rychle, taktně, objektivně a jak staré rčení říká: „V pochybnostech ve prospěch obžalovaného.“

V dospělosti je výrazný podíl sexuálně v dětství zneužívaných dívek u prostitutek. Uvádí se víc než 50 %. Zneužívání bývá odhaleno i v anamnéze závislých na alkoholu a na jiných drogách, ale také u schizofreniků. Typické je nespokojené manželství již dospělých obětí. Tito lidé si do manželství volí často velmi problematické protějšky.

U adolescentů a mladých dospělých je výrazně zvýšeno procento sebepoškozujících aktivit. Typické jsou psychosomatické problémy. Vyskytují se tu závrati, bolesti hlavy, poruchy spánku, strach ze samoty. Méně často, ale přece nezanedbatelně se vyskytuje chování agresivní.

Incest je v každém případě velmi závažná záležitost. Dítě zmiňující se o něčem podobném je nutno brát vážně. Neméně vážně je třeba brát nejrůznějším poruchy chování mimo jiné pro jejich statistickou provázanost s výše zmíněnou patologií. Na místě je přinejmenším psychologické, ale často i gynekologické a psychiatrické vyšetření.

Sex podle norem: Podlehly všechny, podlehnu i já…

Po dvoře Filosofické fakulty UJEP v Brně jde na jaře studentka, nese barevný televizor. Kamarádka se jí ptá: „Kam to neseš?“ Dívka opáčí: „Domů. Vyspala jsem se s docentem X a on mi za to dal novou televizi.“ Kamarádka kontruje: „To je pěkná nespravedlnost. Nedávno jsem s ním spala taky a nic mi nedal.“ Obdarovaná vysvětluje: „Nediv se. Já byla jubilejní- letos stá.“

Jde sice o anekdotu, ale není šprochu… Pro přesnost dodejme, že vědec, o němž je řeč, byl brzy na to z univerzity vyhozen. Ne snad pro sexuální harašení, ale pro své politické názory. Ty se naprosto lišily od norem bezčasí normalizace.

Když dva činí totéž, nemusí to být totéž. Pokud se chcete za každou cenu přizpůsobit normám v určité skupině lidí, může to mít rozličné důvody. Od úzkosti, strachu, morální kocoviny až po sexuální vzrušení. Je-li při této aktivitě přítomno zmíněné libidozní uspokojení, lze mluvit o parafilii typu normofilie. I ta může být mixem výše uvedených motivů. Pro ilustraci příběh, jenž se opravdu stal.

Pomozte, souložím podprůměrně

Do manželské poradny přišel vysokoškolsky vzdělaný technik. Žádal sexuologickou konzultaci a psychologickou pomoc neb během příštích osmnácti měsíců bude jeho sexuální život klesat pro impotenci k nule. Chmurnou vizi doložil několika vzorně provedenými rysy s patřičnými křivkami diagramů. Bezprostředně po seznámení s budoucí manželkou spolu souložili po určitou dobu jen jeden den v týdnu. Za to ovšem třikrát za sebou. Skóre za měsíc dosahovalo jedenáct až třináct pohlavních styků. Předložil graf číslo jedna: Porovnání počtu realizovaných pohlavních styků dvojice XY a ZZ v době před společným bydlením s průměrem obvyklým v jejich věku.

Mladí se posléze sestěhovali a jejich koitální aktivity v průběhu následujících týdnů vystihl sloupkový diagram. První sloupek na něm čněl hrdě. Inu jako ztopořený penis. I další byly řekněme pěkné kousky. Leč posléze velikosti ubývalo. Zhruba osmdesátý diagram již byl oproti jedničce trpaslík. Následoval graf číslo dvě srovnávající v čase počet koitů manželů X s celostátním průměrem u osob jejich věku. Na začátku Xovi strčili průměr snadno do kapsy. Po té se k němu přiblížili. Nedosti na tom. Dokonce počali pokulhávat…

„Nyní se prosím podívejte na další graf,“ děl pan inženýr. Šlo o opus nazvaný Projekce stávajícího počtu pohlavních styků z prognostického hlediska do konce druhého tisíciletí. Vyplývalo z něj, že s postupujícím úpadkem se frekvence realizace sexu u Xových limitně tuším roku 1998 přiblíží nule. To vše bude v rozporu s vcelku stabilizovaným vývojem křivky normy u celé populace.

„Víte, vědecká informace vyžaduje alespoň jedno srovnání,“ pravil ing., CSc. „Chtěl jsem změřit i vývoj časové osy délky trvání sexuálního styku v průběhu let a samozřejmě i s normou. Narazil jsem na problém v neurčitosti normy. V literatuře se opakovaně udává poměrně široké rozpětí 3–10 minut. Ještě ke všemu jeden sovětský autor uvádí minutu až dvě. To je potom těžké něco zkoumat.“

„Takže jste se o výzkum ani nepokusil?“ tázal se psycholog. „Zkusil jsem to, ale marně. Sotva jsem připravil stopky, manželka mi řekla, musíš si vybrat. Buď vytáhni stopky, nebo penis. Oboje ani omylem.“

Casanovův efekt

Jak vidno, těžký je život výzkumníka. Přesto je prokázána tendence respektovat psané i nepsané normy vztažné, tj. pro nás lákavé skupiny. Namátkou uvádí se, že žena považovaná za oblíbenou mezi muži dané skupiny, je statisticky častěji obletována a zvána ke schůzkám než na zájem marně čekající „panenka sedící v koutě“. Na ženy ve vztahu k mužům působí tzv. Casanovův efekt – podlehly všechny, podlehnu i já…

Vnímání situace bývá ovšem vždy individuální. Začali jsme anekdotou a tak vtipem i končíme.

„Kohn, zbláznili se,“ říká pan Roubíček, „oni si vzali Sáru a tu už měl celý Temešvár.“ Khon na to: „To je sice pravda, ale já se tam byl podívat a on ten Temešvár zas není tak velké město.“

„Nesnáším buzeranty“

Sexuální orientace je vrozené, biologické předurčení. Nijak nesouvisí s možnou aktivitou sudiček. Sexuální orientaci si nevybíráme, neboť souvisí se souhrou genetických faktorů a raného děložního prostředí.

Neexistuje žádný přesvědčivý důkaz o možnosti naučit se patřičné nebo nepatřičné sexuální orientaci. Víceméně jako kuriozita je chápana poměrně moderní teorie tvrdící, že na gender preference v dospělosti má vliv to, které pohlaví je malým dítětem považováno za tajuplnější. Jinými slovy neznámé je lákavější.

Zkušenosti z raných období života, výchova, nápodoba, sexuální zneužití, závažné životní události i jakékoliv sociální prostředí mají u lidí vliv na mnohé. Neovlivňují však sexuální orientaci.

My už vás z té homosexuality vyléčíme

Do dějin metod léčení homosexuality se výrazně zapsal český lékař Kurt Freund . Sexuální preference stejného pohlaví léčil u mužů na principu podmíněných reflexů. V zásadě šlo o obdobu vyvolávání dávivého reflexu po požití i malého množství alkoholu. To mělo alkohol a podobně i homo orientaci znechutit. Výsledkem v nealkoholické sféře byla přetrvávající věrnost svému sexuálnímu vyznání. Pacienti zvraceli jen při setkání s panem doktorem.

Čas od času se objeví takřka stoprocentně účinná metoda měnící „homo“ na „hetero“. Pochází obvykle ze zemí s totalitní vládou a kriminalizací homosexuálů. Principem k pochopení nadějných výsledků může být známá árie: „Rozmysli si, Mařenko, rozmysli, na své štěstí pomysli…“ Jinak řečeno: „Buď homo lásce dáš oficiálně stop – nebo kriminál.“

Příčina homosexuálního chování? Hormony i partnerská nouze

Moderní pojetí neliší černobíle lidi na homo, hetero či bisexuály, co jsou takříkajíc podobojí. Bližší mu je představa jakéhosi pozvolného kontinua bez zcela jednoznačných extrémů. I proto může existovat „nouzová volba“ tam, kde potenciálního partnera odlišného pohlaví najít nejde. Například zdi věznic by mohly vyprávět.

Značná pozornost byla věnována vlivu hormonů na sexuální aktivitu i preferenci. Nejčastěji byla sledována hladina testosteronu, jež souvisí – jak se dříve říkalo – s libidem, moderněji se sexuální motivační strukturou. Zřejmě existuje nepřímá úměra mezi hladinou testosteronu a stresem. Více testosteronu bylo zaznamenáno u lesbických žen při srovnání se stejně starými ženami heterosexuálními. Mezi muži takový rozdíl neexistuje. Hladina testosteronu tam nesouvisí s preferovaným pohlavím, ale s častostí sexuálního vyžití. Hormonální léčba může sexualitu povzbudit nebo blokovat. Preferenci v sexu nezmění. Ani kastrace nevede k homosexualitě u heterosexuála.

Nesnášíte „buzeranty“? Přitahují vás

Pokud vše, co je výše uvedeno, považujete za teploušské lži, homouši a všeliké „Mařenky“ s penisem se vám hnusí, raději nepodstupujte psychoanalytickou terapii. Za velké peníze i za dlouhý čas byste zjistili, že naši předkové věděli, proč používat přísloví: „Odříkaného největší krajíc.“ Zjednodušeně řečeno, kdesi mezi vaším nevědomím, podvědomím a cenzurou chránící vaše vědomí může být nesnesitelná lehkost (sklonu k homosexuálnímu) bytí. Jinak řečeno – homo vás sice do jisté míry přitahuje, ale nepřiznali byste to ani na mučidlech.

Poznáte se?

Odpovídejte „ano“ nebo „ne“.

1. Hodně mi záleží na tradičních hodnotách střední třídy a mezi ně „homosexualismus“ nepatří.

2. Nepochybuji o hodnotách vyznávaných mezi mými blízkými.

3. Odmítám lidi, kteří jsou hrozbou pro tradiční hodnoty.

4. Lidé ohrožující tradiční hodnoty zaslouží trest.

5. Každý máme svůj osud, který v podstatě nelze měnit.

6. Vážím si lidí, kteří mají moc.

7. Ve světě jsou lidé „slabí“ i „silní“. Vážím si především těch druhých.

8. Odmítám současnou „sexualizaci“ společnosti. Tyhle věci mají být ryze soukromé.

9. Já jsem dobrý, ale o světě, v němž žijeme, to říci nelze.

10. Dokážu se podřídit autoritě.

Odpovědi „ano, souhlasím“ na uvedených deset položek charakterizují tzv. autoritářské osobnosti. Psychologové u nich popsali typickou trojici postojů. Je to: poslušnost, agresivita vůči odlišnosti a sklon respektovat konvence. Jedna z osobnostních charakteristik je velmi výrazné odmítání homosexuálů coby osob úchylných.

Tolerantní protiváhu oněch autoritativních osobností nabízí vtip: Každá dívka touží po chytrém, vzdělaném, hodném, materiálně dobře zabezpečeném chlapci s kulturními i sportovními zájmy. Potíž je v tom, že takový hoch již svého kluka obvykle má.

Ne, já ne! Já nejsem homosexuál

Pro tzv. egodystonickou sexuální orientaci je c harakteristické jednoznačné odmítání své vlastní a plně uvědomované homosexuální orientace. Projevuje se neustálou, debaklovou tendencí navazovat heterosexuální vztahy s tím, že se vše „nějak poddá“. V životní historii dotyčných jsou i kontakty homosexuální. Ty vesměs vyvolávají výrazné pocity viny a znechucení ze sebe sama. Charakteristická je úzkost, strach z prozrazení, deprese. Únik do erotických homo fantazií je pravidlem.

Dobrá zpráva: Žena souložící s takovým protějškem má jistotu, že si partner při aktu nebude představovat jinou dámu.

Špatná zpráva: Koho si onen pán představovat bude, je jasné.

Pro postižené bývá řešením přijetí svých preferencí nebo život v samotě. Heteroadaptace je pravděpodobná víceméně jen teoreticky. Nicméně mocným impulsem k ní bývá touha po dítěti.

Egodystonická homosexualita není variantou „skryté“, eventuálně za předstíranou heterosexuální promiskuitou skrývané homosexuality. V tomto případě je muž zdánlivě „samá baba“, leč v žádném případě nepřekročí meze kamarádství. V hetero podobě je mu zcela cizí i stav, který moderní singles nazývají kamarádství se zvláštními (rozuměj sexuálními) výhodami.

Uvědomuje si jednoznačnou homo preferenci, i když třeba jen fantasijní. Heterosexuální vzrušivost tu je minimální. To samo o sobě obvykle neumožní udržet vztahy s druhým pohlavím. Naopak snadná a rychlá je vzrušivost homosexuální. Ne ovšem „pro radost“, ale jako zdroj stresu.

Kdo jsem já…

Na různých, poněkud exhibicionistických pochodech „růžových dětí“ se může zdát, jakoby na světě nebylo větší radosti a hrdosti než homosexualita s patřičným coming outem. Tj. s rozpoznáním, přijetím a netajením své menšinové sexuální orientace.

Je-li váš názor opačný a dotyčné nesnášíte, nechte se inspirovat papežem Františkem . Na dotaz, co soudí o věřících – homosexuálech, odpověděl: „Kdo jsem já, abych je mohl soudit.“

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .