Projekt Alfa
V pasti

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Lenka Dostálová

Projekt Alfa – V pasti – e-kniha

Copyright © Fragment, 2016

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Zkus mě ochočit, když si myslíš, že to dokážeš

Připadalo mi, že ráno se tentokrát nějak opozdilo. Většinu noci jsem strávila zíráním do stropu, zatímco moje myšlenky se nesmyslně točily pořád dokola. Když už se mi náhodou podařilo usnout, budila jsem se po chvíli zalitá studeným potem a se vzpomínkou na sen, v němž jsem zemřela s krvavými slzami na tváři. Chuťovka.

Nakonec se moje dveře přece jen otevřely. Jako kotec nějaké divoké zvěře. Povinná cesta do koupelny a pak v naprostém tichu v řadě do jídelny. Umíte si představit, že bych takhle žila po zbytek svého života? Já teda ne. Ale brzy se mi naskytne příležitost si o tom promluvit se samotným Guntegem.

„Ty to nepoužíváš,“ ozval se mi za zády povědomý hlas. Překvapeně jsem se otočila a pohlédla na mladíka, s nímž jsem jako s jediným kromě gama pětky měla možnost mluvit.

„Nevím, o čem to mluvíš, beta patnáctko,“ odpověděla jsem pohrdavě a otočila se k němu zády.

„Necítím to z tebe,“ zašeptal mi těsně vedle ucha, aby nás nemohla žena za výdejním pultem s jídlem slyšet. „Už několik dní jsi nedostala svou dávku.“

„Svou dávku? Myslíš socioramitin? Nech si vyšetřit čumák. Dostávám ho každý den. Sama si ho píchám,“ odpověděla jsem ledově chladným hlasem, vzala si svou porci blafu a zamířila ke stolu.

„O co se sakra snažíš?“ zamumlal, když si sedal zády ke mně k sousednímu stolu.

„To ti může být ukradený,“ odsekla jsem mu prudčeji, než jsem měla v úmyslu, a otočila se. On v tu chvíli udělal to samé. Okamžik jsme si hleděli do očí a oba zatvrzele mlčeli. Byla jsem na něho naštvaná, ale jak jsem ho teď viděla, všechen vztek ze mě vyprchával.

„Neriskuj,“ zamumlal nakonec. „Můžeš přijít o víc než jen o svobodu.“

Pomalu jsem se od něho beze slova odvrátila a zabořila lžíci do zeleninového nákypu před sebou.

Nerozptyluj se, okřikla jsem sama sebe v duchu a donutila se myslet na dnešní odpoledne. Po chvíli jsem se však přistihla, že se myšlenkami stejně toulám u patnáctky.

„Už mi tady z toho hrabe,“ zamumlala jsem sama pro sebe, zvedla se od stolu a vydala se ke dveřím. Jen na okamžik jsem se opět střetla s jeho pohledem, ale hned jsem se zase odvrátila. Pak mě napadlo něco, co mi vykouzlilo křivý úsměv na tváři. Jen jestli ještě dostanu příležitost k tomu, abych svůj plán přeměnila ve skutečnost.

Přesně jak jsem očekávala, celé dopoledne se neuvěřitelně vleklo. Opět jsem se držela svojí skupiny a učila se věci, které by pro normálního člověka byly sotva užitečné, a trpěla nejistotou. Pomalu se blížila hodina, kdy byl na programu Perez a jeho vražedné umění. Tomu jsem se chtěla vyhnout. Přesto jsem nechtěla sedět ve své kobce, až Guntego přijede. Nakonec jsem se ale dočkala.

Zrovna jsem visela několik metrů nad zemí na kolmé horolezecké stěně a snažila se donutit sama sebe vylézt až na vrchol, když jsem zaslechla bouchnutí dveří a několik tlumených hlasů. Rychle jsem pohlédla dolů a spatřila nějakého muže v doprovodu Sandry a… Pereze. Koho jiného. Zamračila jsem se a soustředila se znovu na výstupky nad mou hlavou.

„Myslel jsem to vážně,“ ozval se vedle mě hlas patnáctky. „Neriskuj.“

Rychle jsem na něho pohlédla a ušklíbla se. „Žádný strach, Leo,“ zamumlala jsem a hmátla po úchytu. S funěním jsem se vytáhla nahoru a očima zapátrala po jiné možné cestě. Další záchytný bod byl o dost výš a příliš vlevo. Zatnula jsem zuby a naklonila se do strany. Moje ruka však výstupek minula a já ztratila rovnováhu.

Najednou mě však někdo chytil za ruku a zadržel. Překvapeně jsem pohlédla na černovlasého mladíka, který mě propaloval až nepřirozeně zelenýma očima.

„Leo?“ zeptal se zmateně.

„Tvoje jméno. Dala jsem ti ho. Právě teď,“ odpověděla jsem rádoby bez zájmu a vymanila svou ruku z jeho sevření, abych mohla pokračovat v cestě.

„Jiné označení, než jaké nám bylo přiděleno, je zakázané,“ ozval se váhavě.

„Tohle není označení,“ odpověděla jsem, zatímco jsem se dostala až na vrchol a dotkla se stropu. Pak jsem začala pomalu sestupovat, a když jsem se dostala na jeho úroveň, dodala jsem: „Tohle je jméno.“

Nadechl se k nějakému protestu, ale já mu nemínila dát možnost. Pustila jsem se stěny a jako blesk jsem začala sjíždět po jisticím laně, až mě přes rukavice pálilo do dlaní. Dopadla jsem na žíněnku a narovnala se. Sandra, Perez i neznámý muž už mířili mým směrem. Pomalu jsem ze sebe začala sundávat výstroj.

„Zase se předvádíš, alfo?“ ušklíbl se Perez, sotva byl na doslech. Přešla jsem jeho poznámku mlčením, odložila sedák a zaměřila svou pozornost na postaršího muže s řídnoucími světlými vlasy a hranatou tváří.

„Laylo, tohle je pan Guntego,“ představila nás Sandra.

„Jsem rád, že se konečně setkávám se skutečnou přeživší z řady alfa,“ kývl na mě a já si povšimla, že má německý přízvuk. Ale nejen to. Poznala jsem i jeho hlas. Tomuhle muži volal Serov, když jsem mu utekla v té nemocnici. Když tohle všechno začalo.

„Nepochybuju o tom, že nejsem poslední,“ řekla jsem a donutila se usmát.

„To jistě ne,“ souhlasil se mnou Guntego a taktéž mě obdařil svým úsměvem hladové piraně. „Ale ty jsi zatím jediná, kdo prošel vývojem bez naší pomoci a přežil. Ty jsi klíč.“

Měla jsem chuť poznamenat něco sarkastického, ale místo toho jsem se raději kousla do jazyka a mlčela.

„Zas tak výjimečná není,“ utrousil Perez.

„Mýlíte se, veliteli,“ ušklíbla se Sandra a nesouhlasně po něm šlehla pohledem. „Je výjimečnější, než si uvědomujete. Většina našich subjektů sice dosáhla několika zajímavých psychických či fyzických schopností, ale nikdy ne v takovémto rozsahu. A když ano, nežili déle než gama pět.“

„Ano. Ztráta té dívky je mrzutá,“ povzdechl si Guntego.

„Jsem si jistá, že i tak nám bude k užitku. Možná teď konečně zjistím, jaké geny rozvinuly její telepatické schopnosti. Snad kdybych měla někoho s podobně pokročilými tvořivými schopnostmi, jako měla ona, abych na něm mohla aplikovat svoje teorie… někoho, kdo umí kreslit nebo něco podobného –“

„O tom později, doktorko,“ přerušil ji Guntego mírně a obrátil se zpátky ke mně. „Doprovodíš nás, prosím?“ zeptal se.

„Jistě,“ přikývla jsem. „Vlastně je pár věcí, na které bych se vás ráda zeptala.“

„O tom nepochybuju,“ odpověděl Guntego, když jsme vykročili z haly a po trávnících pomalým krokem zamířili kolem budov. Perez a Sandra se nám drželi za zády. „Tak se ptej. Snad ti na některé otázky budu schopen odpovědět,“ vybídl mě.

„Proč jste se rozhodl sponzorovat takový program, jako je tenhle?“ zeptala jsem se ho bez obalu. „Snažíte se vystavět si vlastní neporazitelnou armádu a ovládnout svět?“

K mému překvapení se Guntego rozesmál. „Myslím, že ses moc dívala na televizi. Jistě, očekávám, že mi trochu pomůžete prosadit se ve světě, ale ani v nejmenším nemám v úmyslu takovou akci, jakou si představuješ.“

„Tak proč to všechno?“ zeptala jsem se zmateně.

„Protože jen silní přežijí,“ odpověděl s drobným úsměvem. „Nepochybuju o tom, že se náš svět jednou zhroutí. Představ si pod tím, co chceš. Ekonomický kolaps, nedostatek potravin nebo vody, vyčerpání zásob ropy nebo válku. Pak bude stačit, že budu připraven. A získám vše, co budu potřebovat. Na rozdíl od ostatních. Já myslím na budoucnost.“

„Takže místo toho, abyste vložil své finance do boje za oddálení takové doby, připravujete se na ni, abyste pak mohl vládnout,“ ušklíbla jsem se kysele. „Nechci vás zklamat, ale jestli taková doba někdy nastane, vy se jí už asi nedožijete.“

Guntego se znovu rozesmál. „Vlastně s tebou souhlasím. Ale s tímhle plánem začal již můj otec. Kolik si myslíš, že mi je?“

Ta otázka mě zaskočila. Zkoumavě jsem si ho přeměřila a zauvažovala. „Padesát?“ tipla jsem si po chvíli váhavě.

„Většina lidí mě odhaduje na čtyřicet pět,“ přikývl. „Ve skutečnosti mi je šedesát dva.“

„Ehm… no… na svůj věk vypadáte… dobře,“ vysoukala jsem ze sebe zaraženě.

„Ale není to tak docela moje zásluha. První subjekt tohoto programu jsem byl ve skutečnosti já. Můj otec přišel na to, jak zpomalit stárnutí buněk na polovinu. A svou teorii aplikoval na mně. Bohužel se nedožil toho, aby se ujistil, že jeho výzkum funguje.“

„No do hajzlu,“ ujelo mi.

„Laylo!“ napomenula mě zezadu Sandra.

„Promiň,“ zamumlala jsem spěšně. „Takže… ehm. Tak nějak jsem doufala, že… za spolupráci na tomhle programu bych mohla mít jisté výhody,“ ozvala jsem se po chvíli. Tentokrát jsem svoje slova volila mnohem opatrněji.

„Spolupracují i ostatní a žádné výhody za to nemají,“ poznamenal Perez. Automaticky jsem zatnula pěsti, až jsem si nehty zaryla do dlaní, ale nic jsem neudělala. Zatím.

Guntego ho naštěstí ignoroval stejně jako já. „Výhody?“ zeptal se vypočítavě. „Například?“

„Chci vidět svoji mámu,“ vypálila jsem prudce. „Hned.“

„Sice to nebude hned, ale mohl bych to snad zařídit,“ pokrčil rameny muž a přidržel mi dveře jako pravý gentleman. Já však zůstala stát na prahu a dál nešla.

„Mohl byste?“ zeptala jsem se pochybovačně. „Vy to tady celé vedete a co řeknete, to platí, takže nemůže být problém sem mámu dostat!“

„V tom skutečně problém není,“ připustil a já v jeho očích zahlédla záblesk ledové tvrdosti. Ten však hned zmizel. „Zatím však bude lepší, ponecháme-li ji tam, kde je.“

„Neboj, Laylo. Tvou matku jsem předevčírem viděla a má se dobře. Nic jí nechybí,“ ozvala se znovu Sandra.

Nesouhlasně jsem se zamračila, ale nakonec jsem prošla stále otevřenými dveřmi a s Guntegem po boku zamířila beze slova chodbou. A pak mi to docvaklo.

Tvou matku jsem neviděla v mysli nikoho, s kým jsem se potkala. Slova gama pětky mi zazněla v hlavě, jako kdyby ke mně pořád mohla mluvit. Měla jsem pocit, jako kdyby mě někdo polil ledovou vodou.

„Rád bych viděl tvé schopnosti v praxi,“ promluvil znovu Guntego. Já však neodpověděla. Zastavila jsem se na místě a zírala přímo před sebe.

„Něco se po tobě snad chce!“ vyštěkl Perez a strčil do mě tak prudce, až jsem klopýtla a měla jsem co dělat, abych to ustála. Něco ve mně začalo vřít. Že by vztek?

„Fajn,“ zasyčela jsem skrz zaťaté zuby.

Než stihl kdokoli něco udělat, zaútočila jsem. Cítila jsem molekuly vzduchu kolem sebe, jako kdybych byla ve vodě. Prudce jsem se otočila a vzduch mě následoval. Rukou jsem vyrazila proti Perezovi, který už sahal po své zbrani, a rozevřenou dlaní se po něm rozehnala, jako kdybych ho chtěla uhodit. Místo mě do něho však udeřil silný proud vzduchu, až ho zvedl ze země a praštil s ním o zeď. Pistole mu vypadla z rukou a já se po ní vrhla. Chladný kov mě zastudil v dlani.

„Laylo!“ vykřikla Sandra překvapeně a vykročila mým směrem.

„Zpátky!“ přikázala jsem jí nekompromisně a stočila hlaveň zbraně jejím směrem. Kolem mě pořád vanul vítr jako při bouřce a já díky němu cítila každý pohyb, který v mé blízkosti kdokoli udělal.

„Jestli je tohle nějaký tvůj žert, tak bych tě měl upozornit, že to přeháníš,“ promluvil ledovým hlasem Guntego. Otočila jsem se k němu a moje zbraň si tentokrát našla jeho.

„Tohle není vtip,“ zamumlala jsem. Udržet svůj hněv na uzdě nebyl zrovna nejlehčí úkol. „Mám vás všech už plný zuby! Dejte mi pokoj! Mám vlastní život!“

„Říkala jsi, že s námi budeš spolupracovat,“ ozvala se Sandra. Rychle jsem se ohlédla přes rameno, ale ani na vteřinu jsem nepřestala mířit na Guntega. Sandra se tvářila nevěřícně, ohromeně a zmateně.

Rozesmála jsem se. Trochu hystericky, ale přece. „Vždycky jsem přemýšlela, jestli jsem neměla chodit na hodiny herectví. Šlo mi to ale docela dobře, ne? Jo. Myslím, že jsem byla dobrá,“ odpověděla jsem tvrdě. „Vážně sis myslela, že vám někdy budu dělat pokusný morče? Neměla jsem v plánu tu zůstat.“

„Když se pokusíš o útěk, bude kvůli tomu trpět tvoje matka, uvědomuješ si to?!“ vyštěkl na mě arogantně Guntego.

„To byste ji ovšem museli nejdřív najít,“ ušklíbla jsem se. „Serov ji nechytil, že? Nikdy jste ji neměli! Gama pětka mi řekla, že ji nezahlédla v myšlenkách nikoho z vás. A přitom Sandra tvrdí, že ji viděla předevčírem! Tohle vám trochu nevyšlo, amigos.“

„Tys odsud chtěla celou tu dobu utéct?“ zeptala se Sandra ohromeně.

„Překvapivě,“ utrousila jsem. „Trvalo, než ti to došlo.“

„Já s tím naštěstí počítal,“ ozval se Perez. Ucítila jsem, jak se zavlnil vzduch, když se pohnul, a bleskově jsem se otočila. V jeho ruce jsem spatřila paralyzér, který používal i Serov. Škubla jsem sebou, když se mě dotklo elektřinou nabité vlákno, ale vzdušný poryv kolem mě ho odhodil stranou.

Než jsem se však stihla vzpamatovat, vyrazil proti mně sám Guntego. Nestihla jsem na něho ani namířit, když mě pěstí udeřil do spánku, až se mi zatmělo před očima, a já druhou chytla o zeď. Pokusila jsem se znovu nabýt jistoty, když v tu chvíli ke mně přiskočil Perez a vypáčil mi z rukou ukořistěnou zbraň.

Zařvala jsem jako vzteklé zvíře a zazmítala sebou v jejich sevření. Kolem mě se rozvířil další proud vzduchu a vytvořil menší tornádo, které je oba odhodilo stranou. Rychle jsem odskočila od zdi a pohnula rukama, jako kdybych tančila. Proud vzduchu zapůsobil skoro stejně účinně jako proud vody z hydrantu a srazil Pereze, který už se zase sápal na nohy, zpátky k zemi.

Náhle se však stalo něco, co jsem nečekala. Odkudsi se vynořila Sandra, a než jsem stihla zareagovat, zabodla mi do ramene malou injekci s čirou tekutinou. Okamžitě jsem ji od sebe odstrčila, až zády narazila do zdi, a vytrhla si stříkačku z ruky, ale už bylo pozdě. Takřka okamžitě jsem ucítila, jak ztrácím cit v ruce.

Otočila jsem se ke všem zády a rozběhla se k východu. Po pár krocích se mi však začala motat hlava a já ucítila, jak padám. Pak už jsem nevnímala vůbec nic.

Probuzení nebylo pomalé, ale naopak náhlé. Trhla jsem sebou a otevřela oči. Všude okolo panovala naprostá tma. S obtížemi jsem otočila hlavu a pokusila se v té temnotě najít alespoň světlo z klíčové dírky. Nic takového tam však nebylo. Nebo jsem jen měla něco s očima?

„Jestli tohle byl tvůj brilantní plán, tak musím říct, že to byl ten nejhorší útěk, o jaký se tu kdokoli pokusil,“ ozval se odkudsi nade mnou povědomý hlas.

„To nebyl plán, ale improvizace, Serove,“ zasyčela jsem a posadila se. Začala jsem poslepu šátrat kolem sebe, pokaždé jsem však narazila pouze na holou zeď. Když jsem roztáhla ruce, dotýkala jsem se špičkami prstů protějších stěn. Náhle se nade mnou rozsvítilo jasné světlo, až jsem si musela rychle zakrýt oči. Konečně jsem se mohla podívat, kde jsem skončila. A k vlastnímu zděšení jsem si uvědomila, že jsem na dně jakési díry, která byla sotva metr a půl dlouhá a jeden metr a půl široká. Zato vysoká byla nejméně jako patrový dům.

„Co to sakra…,“ vypadlo ze mě, když se mi podařilo postavit.

„Vítej ve svém novém domově, Laylo,“ ušklíbl se Serov. „Varoval jsem je, že se o něco pokusíš, ale Martinézová byla přesvědčená, že tě oblbne.“

„Ještě jsem neskončila, žádný strach. Nemůžou mě tady nechat dlouho. Potřebují mě,“ odpověděla jsem, ale i já poznala, že přesvědčuju hlavně sama sebe.

„Ne nutně,“ usmál se spokojeně Serov. Proti světlu jsem ho sice skoro neviděla, ale jen z jeho hlasu jsem mohla tušit, že se spokojeně šklebí. „Rád jsem si s tebou zase popovídal,“ dodal, když jsem neodpovídala. „Musím bohužel ale zase jít. Máme zprávu, že další z řady alfa je možná v Římě.“

„Serove! Ty sketo! Vytáhni mě odsud!“ zařvala jsem na něho v náhlém panickém strachu.

„Neboj se. Za pár hodin se tu určitě někdo ukáže,“ odpověděl pobaveně a zmizel mi z dohledu. Okamžik nato se moje díra opět ponořila do temnoty.

„Serove!“ vykřikla jsem a vrhla se ke zdi. Pokusila jsem se zapřít o stěny a vyšplhat nahoru, ale pokaždé jsem okamžitě spadla zase dolů. Na něco takového byly příliš daleko od sebe. „Serove! Ty parchante!“

V panické hrůze jsem zkusila ještě několikrát vyšplhat, ale ani jednou jsem se nedostala výš než předtím. Nakonec jsem to vzdala, svezla se podél zdi a zavřela oči. Ne, že by na tom záleželo.

Pomalu jsem si uvědomila, že se celá třesu. A nejen to. Začínalo se mi špatně dýchat a měla jsem pocit, jako kdyby se neviděné stěny přibližovaly. Tma a ticho celou mou panickou hrůzu jenom umocňovaly. Vykřikla jsem a můj vlastní hlas se dutě odrazil od holých zdí.

Čas tam dole jako kdyby se zastavil. Ráda bych řekla, jak bez problémů jsem to zvládala, ale to bych lhala. Kdyby byla celá kobka jen o něco delší, rozeběhla bych se hlavou proti zdi. Takhle jsem na to ale neměla dost místa. Bylo mi zle, jenže jsem s tím nemohla nic dělat.

Někde poblíž jsem slyšela kapat vodu a ze zoufalství počítala každou kapičku, která zazvonila o zem. Nikdy jsem však nedošla ani ke stovce. Pokaždé jsem se ztratila a zapomněla poslední číslo, takže jsem počítala od začátku. Vůbec jsem se na to však nedokázala soustředit. Pomalu, ale jistě jsem začínala šílet.

Nemám tušení, kolik uběhlo hodin, když se nad mou hlavou opět objevilo světlo. Zamžourala jsem k tomu vzdálenému bodu a postavila se. Náhle se podlaha pod mýma nohama zachvěla a pohnula se. Rychle jsem odklopýtala od zdi, která začala sjíždět dolů. Ve skutečnosti ale já jela nahoru.

Kousek před vrcholem se podlaha s trhnutím zastavila, až jsem ztratila rovnováhu. Než jsem se vzpamatovala, někdo mě uchopil za paže a vytáhl ven. Pokusila jsem se vykroutit, ale dva vojáci mě mezi sebou svírali jako v kleštích.

„Jedno nechápu, alfo,“ zazněl přede mnou hlas s německým přízvukem. Rychle jsem vzhlédla a spatřila Guntega s Amandou Hoowsovou, kteří stáli přímo přede mnou. „Já chci změnit svět a tobě jsem k tomu dal moc. Mohla jsi mít skoro všechno jen za trochu loajality. Přesto ses raději rozhodla vrátit se ke svému obyčejnému nudnému životu. Proč?“

„Protože na rozdíl od vás chápu rozdíl mezi šílenstvím a realitou,“ zamumlala jsem ochraptěle. Po takové době bez vody jsem měla v krku, jako kdybych spolykala hřebíky.

„Tvé nepochopení mého ideálu mě mrzí. Mohli jsme toho spolu hodně dokázat,“ povzdechl si Guntego.

„Nebudu vám v tom šíleném plánu pomáhat,“ odsekla jsem mu vzdorně.

„Jaká škoda. Brzy zjistíš, že mám dost prostředků na to, abych uvrhl svět do nerovnováhy. Doba chaosu, o které jsem mluvil, není tak vzdálená, jak se domníváš. A ano. Z větší části jsi měla pravdu. Já té době budu vládnout. Vraťte ji do díry,“ řekl bez špetky emocí.

„Ne!“ vykřikla jsem a zapřela se nohama na místě. Dva vojáci se mnou však smýkli zpátky, jako kdybych nic nevážila, a hodili mě na dno mé kobky. Rychle jsem se vyhrabala na nohy a pokusila se vyšplhat ven. Podlaha pode mnou však ujížděla tak rychle, že moje prsty minuly hranu a já spadla zpátky dolů.

„Jak dlouho ještě vydrží bez jídla a vody?“ ozval se seshora Guntego.

„Osmačtyřicet hodin,“ odpověděla mu Hoowsová.

Guntego se naklonil nad mým hrobem a poznamenal: „Za dva dny se tě znovu zeptám na tvůj názor. Promysli si svou odpověď dobře.“

Potom jeho silueta zmizela a světlo se opět vytratilo. Podlaha se s dalším trhnutím zastavila a já věděla, že mě čeká čtyřicet osm hodin nekonečného čekání, po nichž nevím, co přijde. Ani jaká moje odpověď tentokrát bude.

Nezbylo mi nic jiného než se schoulit do klubíčka a trpět.

Víte, jaká je jediná výhoda toho, když nedostanete několik dní žádné jídlo ani vodu? Nepotřebujete moc na záchod. Ale to je tak všechno. Nebyla jsem si jistá, co je horší. Hlad nebo žízeň? Obojí bylo nesnesitelné. Byla jsem unavená, ale nemohla jsem spát. Posledních několik hodin mi v jednom kuse někdo zevnitř bušil do lebky a nechtěl toho nechat. Ani spánek nebyl vysvobozením. Vlastně jsem si ani nebyla jistá, jestli jsem vzhůru, nebo ne.

Když se podlaha znovu pohnula, ani jsem se neobtěžovala vstát. Vlastně jsem pochybovala, že bych toho byla vůbec schopná. A tak jsem jednoduše zůstala ležet a čekala. Dva vojáci mě zase vytáhli ven, přičemž jsem získala několik modřin, za které bych jim dříve poděkovala nějakou sarkastickou poznámkou, a podrželi mě mezi sebou.

„Osmačtyřicet hodin,“ ozval se odněkud Guntegův hlas. Nebyla jsem s to ani určit odkud. „Věřím, že tentokrát budeš mít pro mě uspokojivější odpověď. Tak jak ses rozhodla?“

Pokusila jsem se promluvit, ale přes mé rty se dostalo sotva nezřetelné zachrčení.

„Pusťte ji,“ přikázal vojákům Guntego a oni ho okamžitě poslechli. Jakmile mě přestali podpírat, svezla jsem se na všechny čtyři.

„Obávám se, že jsem tvou odpověď tak docela neslyšel,“ řekl znovu Guntego panovačně. Trochu jsem se vzpamatovala a zvedla hlavu dost na to, abych viděla špičky jeho naleštěných bot, které byly takřka přede mnou.

Neuvěřitelně pomalu se mi podařilo vstát. Tmavě hnědé vlasy mi spadaly podél obličeje, ale já se je neobtěžovala odhrnout. Naposledy jsem se pokusila naprázdno polknout a pak jsem s očima zabodnutýma do země zachraptěla: „Udělám, co chcete.“

„Hodná holka,“ pochválil mě Guntego spokojeně. „Doktorko Martinézová, zkontrolujte její stav a dejte jí minimální dávku socioramitinu. Hned zítra se připojí ke třetí skupině. Se vším všudy.“

Teprve teď jsem dokázala zvednout hlavu a překvapeně pohlédnout na Sandru. Vůbec jsem nevěděla, že tam je. Ona se však na mě ani nepodívala. Pohledem sledovala odcházejícího Guntega, a když muž zmizel za dveřmi, otočila se k dvěma vojákům a stroze jim přikázala: „Odveďte ji na její ubikaci.“

Muži se mě chopili každý z jedné strany a společně mě napůl vedli, napůl nesli chodbami. Vůbec jsem se jim nebránila. A nejspíš bych to neudělala ani tehdy, kdybych na to měla nějakou sílu.

Když mě posadili na úzkou pryčnu, která byla mou postelí, sotva jsem dokázala udržet otevřené oči. Muži odešli a Sandra mi beze slova začala měřit tep. Když pak sáhla do kapsy a vytáhla jehlu s černou látkou, nepokusila jsem se ji zastavit. Bez jediného náznaku jakýchkoli emocí mi vyhrnula zmačkaný rukáv a sundala z injekce kryt.

„Chci to udělat sama!“ vyhrkla jsem najednou, když už se ostrým hrotem dotkla mé kůže. Sandra se na okamžik zastavila a odtáhla, ale pak se ke mně znovu sklonila a chystala se pokračovat. Křečovitě jsem jí sevřela volnou rukou zápěstí a zvedla k ní pohled.

„Prosím,“ zachroptěla jsem skoro neslyšně. Sandra znovu zaváhala, ale nakonec mi injekci vtiskla do dlaně a odstoupila.

Nemotorně jsem stříkačku stiskla ve ztuhlých prstech a přiložila ji k žíle. Ruka se mi třásla natolik, že mi dělalo potíže se trefit. Nakonec jsem si ji však zabodla do paže a zmáčkla píst.

Když jsem byla hotová, vzala si ode mě Sandra injekci zpátky a zkontrolovala vpich. Teprve potom se ode mě odvrátila a zamířila ke dveřím. Tam se však zastavila.

Jen nakrátko se ohlédla přes rameno a řekla: „Za tohle si můžeš sama. Mohla ses mít mnohem líp.“ Potom se otočila a zavřela za sebou. Okamžik nato se moje cela ponořila do tmy. Na rozdíl od díry sem ale malým okénkem pronikal paprsek měsíčního světla.

S námahou jsem vstala a postavila se do jeho záře. Měsíc byl sotva v první čtvrti. Ale to mi bylo jedno. Po chvíli jsem se vrátila a schoulila se na posteli do klubíčka.

Teď už nezáleželo na ničem. Všechny svoje pocity, vzpomínky i sny jsem pohřbila hluboko v sobě a zapřísáhla se, že se k nim už nikdy nevrátím. Věděla jsem, že dřív nebo později vyblednou a už pro mě nebudou nic znamenat. Potom už nebudu Layla Morgensternová… potom budu už jenom alfa.

Budíček v podobě nesnesitelného pípání. Rychlá ranní hygiena ve společné koupelně. Cesta do jídelny. Snídaně. Cesta na cvičiště. Všechno jsem to vnímala jenom napůl. Měla jsem pocit, jako kdyby mě něco spolklo, rozžvýkalo a znovu vyplivlo. Jen díky mechanickým pohybům se mi podařilo nějak udržet krok s ostatními. Třebaže se mi to nechtělo přiznat, jídlo a energetické pití do mě pomalu začalo znovu vlévat život.

Padl na mě čísi stín a já pomalu vzhlédla. Perez stál přímo přede mnou s rukama za zády a probodával mě pohledem. Narovnala jsem se a zadívala se přímo před sebe přesně tak, jak se ode mě očekávalo.

„Jaké je tvé označení, vojáku?!“ vyštěkl najednou, až jsem sebou trhla. Zaváhala jsem jen na vteřinu.

„Alfa,“ odpověděla jsem bez jakéhokoli náznaku emocí a po chvilce jsem ještě dodala, „pane.“

„Dobře,“ usmál se spokojeně. „Velmi dobře.“

Potom se ke mně otočil zády a pokračoval: „Nechal jsem pro vás vybudovat novou dráhu, vojáci. Kdo se dostane na konec jako první, získá možnost po zbytek tréninku odpočívat. Zbytek si to dá znovu. A pak znovu a znovu a znovu, až z vás sedřu kůži.“

Při posledních slovech se letmo ohlédl přes rameno mým směrem a škodolibě se usmál. Věděla jsem, na co myslí, ale bylo mi to jedno. Teď už mi bylo jedno úplně všechno. Jediné o co jsem stála, bylo být nejlepší. A byla jsem ochotná pro to udělat cokoliv.

Nové překážky, které si pro nás Perez přichystal, byly mnohem těžší než ty předtím. Přesto jsem byla odhodlaná je zdolat. Ve chvíli, kdy nám dal Perez pokyn, jsme všichni vyrazili kupředu k jedinému lanu, které vedlo na úzkou visutou lávku. První k němu dorazil nějaký kluk. O rok starší holka však byla těsně za ním, a když se pokusil vyšplhat nahoru, strhla ho k zemi a sama se ujala vedení. Tady žádná pravidla neplatila.

Zaslechla jsem za svými zády funění a otočila se právě ve chvíli, abych se vyhnula pěsti nejméně o tři roky mladšího kluka. Zareagovala jsem zcela instinktivně, a když se mě pokusil předběhnout, podtrhla jsem mu nohy. Ani já nehodlala hrát fér.

Ani tak jsem nebyla první. Zvítězila ta holka, která předtím strhla svého soupeře z lana. Nedivila jsem se. Byla rychlá a mrštná. Nemusela jsem být expert, abych poznala, v čem je výjimečná.

„Když budeš jediná, kdo na dráze zůstane,“ zasyčel na mě Perez, zatímco jsme se znovu vraceli na start, „vrátíš se na dnešní noc zpátky do díry.“

Neodpověděla jsem mu. Nebylo co.

„Pomůžu ti,“ ozval se mi za zády povědomý hlas, sotva jsme se dostali z doslechu. „Drž se při mně a já ti vyčistím cestu.“

Letmo jsem natočila hlavu a pohlédla na kluka s černými vlasy. V zářivě zelených očích měl soucit.

„Nepotřebuju tvou pomoc, beta patnáctko. Poradím si sama,“ odsekla jsem mu a postavila se do řady vedle ostatních.

„Laylo,“ oslovil mě znovu a z jeho hlasu zazněl zmatek. Než však stihl pokračovat, promluvila jsem já.

„Jsem alfa,“ zasyčela jsem přes pevně stisknuté zuby. „Nikdo jiný už neexistuje.“

Potom nám dal Perez znovu signál a já vyrazila vpřed.

Takhle to bylo pár dní. Pak týden, dva, celý měsíc. Po půl roce jsem byla přesně to, co ze mě chtěli mít. Dokonalý voják.

Někdy je třeba vrátit se na začátek, abyste pochopili, co se stalo

Perez pomalým krokem kroužil kolem a sledoval každý náš pohyb. Bylo mi to jedno. Jediné, co mě zajímalo, byl kluk přede mnou. Byl nejméně o tři roky mladší. Ale to neznamenalo, že bylo snadné ho porazit.

Jako všichni, ani on nebyl obyčejný. A pokud jste ho chtěli knokautovat dřív než on vás, nesměli jste se mu podívat ani na okamžik do tváře. Ne jen do očí. Do tváře. Bohatě totiž stačilo, abyste pohledem zabloudili k blízkosti jeho očí a on už vás dokázal spoutat. Zhypnotizovat, abych byla konkrétnější. A využíval toho sakra často.

Za poslední hodinu mě porazil už dvanáctkrát. Vždycky mě porazil. A Perez to věděl. Proto jsem s ním bojovala skoro pokaždé. Ale mně to nevadilo. Naopak. Vítala jsem to. Věděla jsem totiž, že jednou porazím já jeho. Pokud mě ovšem dřív nezabije.

Najednou vyrazil a během okamžiku mě složil na zem. No jasně, děsná legrace. Ale zkuste se bránit někomu, na koho se nesmíte podívat.

„Dokonči to, beto třicet,“ ozval se Perez ostře. Dokonči to neznamenalo nic jiného než pokyn k tomu, aby někdo z nás toho druhého sejmul natolik, že už nevstane. V tuhle chvíli jsem to měla být já. Jenže po šesti měsících najdete způsob, jak vyhrát.

Beta třicítka se přiblížil a chystal se mě nakopnout. Jako blesk jsem se překulila stranou a vstala. A potom jsem se posunula tak, abych viděla jeho stín. Co udělal on, v ten samý okamžik zkopíroval i jeho stín. Cítila jsem, jak se mi zkřivila tvář, když jsem vycenila zuby. S pohledem upřeným na zem jsem čekala, co udělá. Byl si tak jistý svou výhrou, že ani nezaváhal a pokusil se mě vysokým kopem udeřit do hlavy.

Jenže já v tu chvíli vyrazila dopředu, zvedla hlavu, chytla ho za kotník a prudce s ním otočila. Kluk překvapeně zaječel, ztratil rovnováhu a spadl na zem. Nečekala jsem, až se vzpamatuje, vrhla se na něho a uvěznila ho pod svou vahou. Moje pěst se smrtelnou přesností našla jeho spánek a již podruhé halou zaznělo tiché zakřupání. Beta třicítka se už nepohnul.

„Dneska ne,“ zasyčela jsem podrážděně a postavila se.

Někde za mnou se ozval pomalý potlesk. Prudce jsem se otočila a pohlédla na Pereze, který ke mně mířil se samolibým úsměvem na rtech. Okamžitě jsem se narovnala a zadívala se přímo před sebe.

„Bravo, alfo,“ poznamenal spokojeně. „Čekal jsem, kdy se ti to konečně povede. Vždycky vyhrál, protože jsi zaváhala s posledním úderem.“

„Nevidím důvod v tom, aby se subjekty navzájem vystavovaly nebezpečným zraněním, pane,“ odpověděla jsem mu pevně, aniž bych se na něho podívala. „Ale je to jediný způsob, jak beta třicítku porazit.“

„Však se stejně pokaždé vyléčíte. Každá rána, která si na kterémkoli z vás najde své místo, není na škodu. Víš proč?“ zeptal se mě vyzývaně.

„Jsme vojáci. Bolest je naší součástí. Musíme si na ni zvyknout,“ odříkala jsem mu naučenou frázi z našich lekcí.

„Ano. Musíte si na ni zvyknout,“ přikývl. A pak se náhle rozpřáhl a udeřil mě pěstí do žaludku, až jsem překvapením zasupěla a ohnula se v pase. Měla jsem pocit, že se už nikdy nenadechnu.

„Řekl jsem, aby to dokončil on, ne ty. Pro příště si to zapamatuj,“ zasyčel na mě Perez.

„Ano, pane,“ zasípěla jsem a donutila se znovu postavit. „Omlouvám se. Už se to nestane.“

„Tvým úkolem je poslouchat rozkazy. Když řeknu, abys skočila z okna, skočíš. Je ti to jasné?“

„Ano,“ přikývla jsem s pohledem zabodnutým kamsi nad Perezovo rameno.

„Výborně. A teď ho zastřel,“ řekl náhle ledovým hlasem a natáhl ke mně ruku. Překvapeně jsem k němu vzhlédla a spatřila, že mi podává malou černou pistoli, kterou nosil v pouzdře za pasem.

Nejistě jsem ji vzala do ruky a potěžkala. Jak snadné by bylo zvednout ji proti němu samotnému a vystřelit. Ale mě to ani nenapadlo. Otočila jsem se zpátky k omráčenému klukovi a namířila mu hlavní přímo na čelo. Prst na spoušti se mi zachvěl. Ucítila jsem tlak, když jsem ho stiskla.

K mému překvapení se však nic nestalo. Zbraň pouze naprázdno cvakla, ale k výstřelu nedošlo. Automaticky jsem vysunula zásobník, abych zjistila, že je prázdný.

„Dobrá práce, alfo,“ pochválil mě Perez a zbraň mi z rukou sebral. „Možná z tebe nakonec přece jen něco bude,“ dodal a zamířil ke dveřím. Pro dnešek byl výcvik u konce a všichni zamířili k našim pokojům. Já však zůstala stát na místě a hleděla na třicítku. Kdyby byla ta zbraň nabitá, zabila bych ho. A to bez zaváhání. Opravdu se toho změnilo hodně. Já se změnila. Anebo ne?

Přístroj tiše pípl a oznámil konec rentgenování. Počkala jsem, než Amanda Hoowsová zvedla posuvné rameno, a posadila se.

„Vrať se ke své skupině,“ přikázala mi stroze a odvrátila se. Další test pro mě skončil a já se začala oblékat. Doktorka se posadila k počítači a začala v tichu projíždět nové záznamy.

Než jsem stihla odejít, otevřely se dveře a v nich se objevila Sandra. Beze slova došla k Hoowsové a nahlédla jí přes rameno.

„Jak to vypadá?“ zeptala se potichu tak, abych je neslyšela. Mně však stačila chvilka soustředění, abych takřka slyšela jejich dech.

„Všechno je v normálu,“ odpověděla Hoowsová bez špetky zájmu. „Jen se tu opět objevily ty výkyvy v rozpadu buněk a tvoření nových. Čtyřikrát do měsíce počet nefunkčních buněk narůstá a potom najednou rapidně klesne.“

„Už jste přišla na to, čím by to mohlo být způsobeno?“ zeptala se Sandra.

„Ne. Navrhuju na několik týdnů zcela vysadit dávku socioramitinu. Třeba nám to něco napoví.“

„Zamítá se. Tohle nebudu riskovat,“ řekla Sandra nekompromisně a pohlédla mým směrem. Na okamžik jsme se střetly pohledem, ale pak se ode mě zase odvrátila.

„Alfa ode dneška začne s individuálním výcvikem,“ dodala.

„Cože?“ vyjekla nevěřícně Hoowsová. „Copak jste zešíleli? Je to teprve šest měsíců, co se pokusila utéct!“

Sandra se ke mně otočila zády a ještě tišeji dodala: „Od té doby jsme ji už dávno zlomili. Teď neudělá nic, co bychom nedovolili. Doktor Kinady chce konečně začít s testováním. A pan Guntego s ním souhlasí.“

Zavázala jsem si tkaničku a pomalu zamířila ke dveřím. Když jsem míjela stůl, sledovaly mě obě ženy ostražitým pohledem. Já však prostě prošla kolem nich a zmizela za dveřmi. Aniž bych se někde zastavila, vrátila jsem se do haly, kde cvičil zbytek mé skupiny, a přidala se k nim.

Už jsme zbyli jenom čtyři. Dva kluci zemřeli během výcviku. Zůstala jsem pouze já, holka, která byla nejrychlejší z nás, beta třicítka a beta patnáctka. S nikým z nich jsem za posledních šest měsíců kromě nejnutnějších slov během tréninku nepromluvila. A nikdo se nepokusil promluvit se mnou. Dnes to nemělo být jiné.

Po dvou hodinách jsme se všichni společně vydali na oběd. Cestou jsem zahlédla do komplexu přijíždět auto. Někdo z něho vystoupil a zamířil k jedné budově. Automaticky jsem se začala soustředit. Okamžik nato jsem viděla mnohem lépe, než by mohl kdy vidět normální člověk. Otočila jsem se za odcházející postavou a zaměřila se na ni. Byl to Serov.

Zastavila jsem se a sledovala ho. S někým mluvil, ale neslyšela jsem o čem. Pak mávl na své muže, kteří z auta vyložili velký železný kontejner a odnesli ho někam do útrob budovy. Na boku přepravníku jsem zahlédla jenom krátký nápis. Řecké písmeno alfa a číslici dvě. Alfa dvojka. Tedy to, co z ní zbylo.

Dřív by to ve mně možná vyvolalo nějaký pocit, ale teď mě to nechalo chladnou. Vlastně měla alfa dvojka štěstí. Otočila jsem se a spěšně doběhla ostatní. Co se děje ve skutečném světě, mě nemuselo zajímat.

Doktor Kinady mi připevnil na spánky dva senzory a pokynul mi ke dveřím. Bez odporu jsem jimi prošla a on je za mnou zavřel. Místnost, v níž jsem se ocitla, byla kulatá s průměrem několika metrů a kromě jediné tyče s něčím, co připomínalo větrák, byla naprosto prázdná a dokonale izolovaná.

„Začneme s testem,“ ozval se Kinadyho hlas z reproduktoru zabudovaného ve zdi. „Postav se na vyznačený bod, pohni molekulami vzduchu a roztoč ty lopatky, jak nejvíce můžeš.“

Aniž bych nad tím přemýšlela, došla jsem na červeně označené místo na zemi a pohroužila se do vlastní mysli. Takřka okamžitě jsem pocítila, jak se mi zostřují veškeré smysly. Ve vzduchu jsem zachytila pach gumy a čisticích prostředků. Jenže když jsem poprvé po šesti měsících chtěla ovládnout molekuly vzduchu… nic se nestalo.

Překvapeně jsem zamrkala. Něco bylo špatně.

„Co se stalo?“ ozval se hlas doktora z reproduktoru v rohu. Pohlédla jsem k oknu, jímž mě pozoroval. Vedle Kinadyho se objevila Hoowsová, která mě nenávistně propalovala pohledem.

„Zkusím to znovu, pane,“ řekla jsem pevným hlasem a ještě jednou se zaměřila na lopatky podivného větráku. Opět jsem pocítila, jak ve mně narůstá síla, a viděla jsem, jak se pohybují jednotlivé částice vzduchu, ale pohnout jsem s nimi nedokázala. Naopak se mi zdálo, jako kdyby se zastavovaly, až takřka strnuly na místě stejně nehybně, jako jsem stála já. Teplota vzduchu poklesla natolik, že se mi u úst začala srážet pára.

A pak jsem to pochopila. Když jsem chtěla pohybovat molekulami a atomy, musela jsem se pohybovat já. Musela jsem… tančit.

Velice pomalu jsem pohnula rukou, jako kdybych si nejdříve musela vzpomenout, jak se to dělá, a opsala s ní před sebou kruh. Ucítila jsem na kůži ledový dotek závanu větru.

Trhavě jsem se nadechla a ustoupila dozadu, jako kdybych před tím chtěla utéct. Moje soustředění se rozpadlo, a jak jsem ztratila vládu nad okolím, začal se vzduch v místnosti zase pomalu oteplovat.

„Co děláš?!“ vyštěkla na mě podrážděně Hoowsová. „Senzory ukazují zvýšenou aktivitu mozku, tak proč jsi nic neudělala?“

Neodpověděla jsem jí. Zůstala jsem stát na místě a zírala přímo před sebe. Srdce mi v hrudi bušilo jako splašené. Teď jsem to začala chápat. Moje schopnost souvisela s pohybem. Jenže abych ji mohla ovládnout, musela bych udělat něco, co je dávnou minulostí a co jsem pohřbila hluboko v sobě. Něco, co jsem už nikdy nechtěla znovu odkrýt. Něco, co prostě už neexistovalo.

„Konec testu,“ oznámil Kinady. Překvapeně jsem sebou trhla a pohlédla k oknu. Malý muž i s Hoowsovou spolu o něčem mluvili, ale já je přes sklo nemohla slyšet. Pomalu jsem se otočila a vyšla z místnosti. O chvíli později se z vedlejších dveří vyřítila Hoowsová a vrhla se přímo na mě.

„O co se to snažíš?“ zasyčela mi do tváře, zatímco já jsem stála rovně v pozoru a ani se nepohnula. „Senzory ukázaly, že ses připravila. Mohla jsi svou schopnost použít!“

„Omlouvám se, doktorko,“ řekla jsem hlasem bez jakýchkoli emocí. „Nevím, co se stalo. Prostě to… nedokážu.“

„To je pitomost!“ zaječela na mě hystericky. „Celou dobu nám jenom lžeš!“

„Ne, madam,“ pronesla jsem pevně. A výjimečně to byla i pravda. Nikdy jsem jim na žádnou otázku neodpověděla lží.

„Zítra to zkusíme znovu,“ ozval se spěšně Kinady, když už se Hoowsová znovu nadechovala k dalšímu ječení. „Vrať se na svoji ubikaci a zůstaň do večeře tam, alfo.“

„Ano, pane,“ odpověděla jsem, sundala si ze spánků senzory a položila je na stůl. Ani mě nenapadlo, že bych zpátky do svého pokoje jít nemusela. Posadila jsem se na postel a moje myšlenky se zatoulaly k nepovedenému pokusu. Najednou jsem začala uvažovat nad svou druhou schopností úplně jinak. Vybavila se mi nedávná hodina fyziky, kterou jsme povinně absolvovali.

Dokážu pohybovat samotnými atomy, zamyslela jsem se v duchu. Ale také je dokážu zpomalit a zastavit. To způsobilo pokles teploty ve zkušební místnosti. Teplo vzniká právě pohybem, třením, částic, předáváním energie. Čím je jejich pohyb rychlejší, tím více tepla vydávají. Částice vzduchu mají mezi sebou nejmenší vaznost, tudíž je nejsnadnější s nimi pohybovat. Ale co když to není jediná možnost, jak svoje schopnosti využít?

Měla jsem pocit, jako kdyby se mi začalo kouřit z hlavy, jak usilovně jsem nad tím uvažovala. Skutečně existovala ještě jiná možnost, jak svoje schopnosti využít?

Za poslední půlrok to byla první věc, která ve mně dokázala doopravdy vzbudit zájem. Pomalu jsem vstala a malým zamřížovaným oknem vyhlédla na noční oblohu. Byla polovina října a v tuhle hodinu už byla tma. Během okamžiku jsem našla polárku a určila sever. Sledovat odsud hvězdy bylo tak snadné…

Podrážděně jsem zavrčela a vrátila se k posteli. Na tohle jsem nesměla myslet. Na nic z Layliny minulosti jsem nesměla myslet. Teď jsem alfa. Nic jiného. Jenže to se snadněji řekne, než udělá.

Další den jsem byla opět zavřená do kruhové testovací místnosti. Stála jsem na tom zatraceném rudém fleku na zemi a snažila se uspokojit Kinadyho zvědavost. Bez úspěchu. Život je pohyb. Kdo to řekl? Aristoteles? Má to však jeden háček. To, co teď bylo mým osudem, nebyl život. A já se s tím už smířila, tak proč jsem to musela znovu světu dokazovat? Začínala jsem být ještě podrážděnější. Ale jen maličko.

Nakonec mě Kinady propustil a přikázal mi, abych se vrátila ke své skupině. Nebyl spokojený. A ani já ne. Svižným krokem jsem se dostala k bazénu, kde dnes probíhalo naše cvičení, a začala se svlékat. Zůstala jsem pouze ve spodním prádle a zeleném triku. Snad jste nemysleli, že by nám někdo koupil plavky, že ne?

„Rozdýchej se,“ přikázala mi žena s krátkými hnědými vlasy, aniž by vzhlédla od stopek, které držela v ruce. Okamžitě jsem se začala připravovat, abych byla schopná vydržet pod vodou co nejdéle. A upozorňuju vás, že ta voda v bazéně byla ledová.

Ostatní z naší skupiny se o chvíli později vynořili a bylo jim dovoleno vylézt ven, aby znovu nabrali dech.

„Utvoříte dvojice,“ oznámila nám žena, vzala do ruky desetikilové závaží a hodila ho do vody. „Budete spolupracovat, abyste tohle dostali ven. S prázdnýma rukama se raději ani nevynořujte. První minutu strávíte u dna. Alfa a beta patnáct půjdou první.“

Rychle jsem pohlédla na patnáctku, který mi pohled bez mrknutí oka oplatil, a pak skočil do vody a doplaval k poutku, které si navlékl na nohu. Zašklebila jsem se. Tohle jsem nesnášela.

Naše trenérka byla nemilosrdná mrcha. Pás se nám vždycky utáhl kolem nohy a stáhl nás na dno deset metrů hlubokého bazénu. A dokud ho ta ženská na dálku neuvolnila, nemohli jsme se vynořit. Věděla jsem, že nikdy nedodrží čas, který nám řekne. A taky jsem na vlastní oči viděla, jak se jeden kluk utopil.

„Nějaký problém?“ zeptala se mě ostře, když jsem pořád nevlezla do vody. Trhla jsem sebou a rychle s rozeběhem skočila do bazénu. Ledová voda mě zastudila na kůži a zahryzla se mi do těla. Doplavala jsem k poutku a natáhla si ho na nohu. Donutila jsem se dýchat pomalu a zhluboka.

Najednou se lano napnulo a oba dva jsme s patnáctkou zmizeli pod hladinou.

Připravit, pozor, teď, pomyslela jsem si hořce, když se mi poutko bolestivě stáhlo kolem kotníku. Připadala jsem si jako potrava pro ryby na háčku. Jenom jsem nehybně visela ve vodě a nehýbala se. Musela jsem šetřit dechem na později.

Beta patnáct dělal to samé. Na rozdíl ode mě se ale rozhlížel okolo a hledal závaží. A pak se stalo něco, co mě zmátlo.

Mladík přede mnou se zkroutil a z úst mu uniklo několik bublin vzácného vzduchu. Co to sakra dělal? Na okamžik znovu znehybněl, ale pak se sklonil a pokusil se dosáhnout na pás kolem své nohy. Několik vteřin s ním zápasil, uvolnit ho se mu však nepodařilo. Nakonec to vzdal a znovu se narovnal. Střetli jsme se očima a já pochopila něco, při čem se mi zkroutily útroby. Došel mu vzduch. Pak oči zavřel a už se nepohnul.

Věděla jsem, jaká jsou pravidla. Naším úkolem bylo vytáhnout závaží. Bez něho jsme se ani jeden nesměli vynořit. Pokud bychom to udělali, nečekalo by nás nic příjemného. Ale všechno bylo lepší než smrt. Tedy skoro, napadlo mě, když jsem si vzpomněla na úzký prostor bez sebemenší známky světla. Zachvěla jsem se a určitě to nebylo způsobeno chladnou vodou.

A pak se mi v hlavě vybavila dávná vzpomínka, kdy jsem marně visela na Perezově překážkové dráze a nemohla dál. Nemusel mi tenkrát pomáhat. Ale kdyby to neudělal, spadla bych dolů. Sice bych to asi přežila, jenže co na tom záleželo? On ta pravidla porušil. Kvůli mně.

Kdybych nebyla pod vodou, zaklela bych. A sprostě. Ale teď jsem musela zachovat klid. Kolik mohlo už uběhnout času? Nebo jinak… Kolik ho ještě zbývá jemu?

V okamžiku, kdy jsem ucítila, jak se pás uvolnil, odrazila jsem se ode dna a zamířila k patnáctce. K čertu s pravidly. Několika rychlými tempy jsem doplavala k němu a ztuhlýma rukama mu zvedla hlavu. Sotva dokázal na okamžik otevřít oči.

A pak jsem udělala něco, co by naši nadřízení asi neschvalovali. Jednoduše jsem ho políbila. Spolu s polibkem jsem mu však také do plic vdechla všechen svůj našetřený vzduch.

Viděla jsem, jak sebou překvapeně trhl a vdechl všechny doušky vzduchu dřív, než si uvědomil, co se děje. Okamžik na mě nevěřícně zíral a pak se kopnutím odrazil ode dna a zamířil k hladině.

Udělala jsem pár temp, abych ho následovala, ale pak mi pohled sjel k závaží. Jak dlouho ještě vydržím, než se začnu dusit? Rozhodla jsem se.

Stočila jsem se ve vodě dolů a začala plavat k pogumované desetikilové ocelové cihle. Rychle jsem ovinula prsty kolem poutka a začala zabírat směrem vzhůru. I po tom všem tréninku, kterým jsem již prošla, to nebylo nic snadného. A pořád mi zbývalo deset metrů.

Cítila jsem, jak se mi napětím chvějí ruce i nohy, ale nedbala jsem toho a dál se snažila vyplavat k hladině. Metr nahoru, půl metru zpátky dolů. Jakmile jsem jen na chviličku polevila, klesla jsem okamžitě zpátky. Plíce jsem už měla jako v ohni. Tak moc jsem se chtěla nadechnout, až jsem začala polykat vodu. Aniž bych si to uvědomila, stáhlo mě závaží zpátky na dno. Deset kilo? Spíš padesát.

Náhle se vedle mě objevil on, ovinul mi paže kolem hrudi a začal plavat vzhůru. Poutko závaží mi vyklouzlo z rukou. Nejsem si jistá, co se stalo potom. Vzpomínám si až na okamžik, kdy jsem se udeřila o hranu bazénu, když se mě patnáctka pokusil vytáhnout ven.

Vyplazila jsem se na nevýrazné kachličky a začala kašlat vodu. Měla jsem pocit, že jí mám plné plíce i žaludek. Černovlasý mladík se vyškrábal vedle mě a lapal po dechu.

„Nemáme… nemáme to závaží,“ zasípala jsem, sotva jsem toho byla schopná.

„Na závaží se vykašli,“ zamumlal a posadil se. „Co sis sakra myslela, že děláš?“

„Že ti zachraňuju život,“ vysoukala jsem ze sebe a převalila se na záda. „A tys ho zase zachránil mně místo toho, abys splnil úkol. Kdybych se chtěla vrátit bez té cihly, zvládla bych to sama.“

„Vytýkáš mi, co jsem udělal?“ zeptal se mě ohromeně.

„Jo! Já se nehodlám vrátit do díry! To se raději utopím!“ vyštěkla jsem na něho prudce a posadila se, abych si to s ním mohla pořádně vyřídit. Něco mi však vzalo slova od úst.

Patnáctka se v mokrém oblečení třásl a křečovitě zatínal pěsti. Hlavu měl skloněnou a ztěžka dýchal. Okamžitě jsem se doplazila k němu a zvedla mu hlavu.

„Ne,“ zašeptala jsem sotva slyšitelně a začala mu z obličeje utírat horkou krev. Bylo jí však stále víc a víc.

Pomalu mě od sebe odstrčil a zamumlal: „Jsi tak jiná než my ostatní. Proč?“

Než jsem mu stihla odpovědět, nebo alespoň pochopit význam jeho slov, objevila se vedle nás naše trenérka spolu s ostatními. Stačil jí jediný pohled, aby pochopila to, co já už věděla.

„Všichni se okamžitě vrátí na své ubikace!“ rozkázala. Druhý kluk a dívka z naší skupiny srazili poslušně paty a udělali čelem zad. Já se však ani nepohnula.

„Pro tebe to platí taky!“ vyštěkla na mě, zaryla mi prsty do paže a vytáhla mě na nohy.

Pomalu jsem začala couvat. On se na mě naposledy podíval a smutně se pousmál. Potom jsem se k němu otočila zády a rychlým krokem vyrazila pryč.

„Zkus to znovu,“ přikázala mi nekompromisně Hoowsová. Neochotně jsem se vrátila na značku a opětovně se ponořila do stavu, v němž pro mě svět nabyl úplně jiných tvarů. Stála jsem na místě jako přikovaná a jediné, co jsem dokázala, bylo, že se jednotlivé molekuly vzduchu zastavily.

„Tohle nemá cenu,“ zavrčela Hoowsová směrem k doktoru Kinadymu. „Takhle vůbec ničeho nedocílíme. Nejspíš to dělá schválně. Navrhuju ji vrátit na pár hodin do nápravné cely.“

„To byste udělala tu největší pitomost, jakou byste mohla!“ ozval se další hlas. I když ke mně pronikal přes reproduktory z řídicí místnosti, poznala jsem podle něho Sandru. Trochu jsem se natočila, abych na ni viděla, ale jinak jsem se ani nepohnula.

„Je to psychický blok,“ řekla Sandra. „Právě nepřiměřeným trestem za její pokus o útěk jste tohle způsobili. Naprosto jste zničili její osobnost a nejspíš tak zablokovali její schopnosti, které vycházejí právě z její mysli.“

„Nesmysl,“ zavrčela Hoowsová podrážděně. „Právě díky svému pobytu v nápravné cele začala být zcela poslušná. Udělá všechno, co se jí řekne!“

„Až na to, že ztratila to, co na ní bylo nejvíce výjimečné,“ odtušila Sandra chladně.

„Vy jste tady přes psychologii,“ vložil se do debaty Kinady klidně. „Co tedy navrhujete?“

„Je jenom jedna možnost. Pakliže má alfa znovu získat zpět svoje schopnosti, musí si opět vybudovat vlastní osobnost. Na základech Layly Morgensternové.“

Zprudka jsem se nadechla a napjala se. Vyslovení toho jména působilo, jako by na mě někdo vychrstl po ránu kbelík studené vody.

Půl roku. Přišlo mi to, jako kdyby ta doba před tím byl jen pouhý sen. Celých těch sedmnáct let jako kdyby nikdy nebylo. Jenže teď se mi to začalo vracet. Moje máma, náš dům, sousedi, škola, tancování… Georgia. Všechno se mi to začalo vybavovat, jako kdybych se vzpamatovávala z amnézie. A bolelo to. Tak moc to bolelo.

Se zaťatými pěstmi jsem se pokusila ovládnout třas, který se mě zmocnil. Dýchala jsem mělce, trhavě, jako kdyby každý nádech byl rána, kterou mi někdo uštědřil. Pohled se mi zamlžil a já nedokázala zabránit několika slzám, které mi stekly po tváři. Měla jsem pocit, jako kdyby se ve mně protrhla hráz, a vlna emocí se přese mě převalila a pokusila se mě utopit. Rychle jsem zamrkala a utřela si obličej, aby si toho nikdo nevšiml.

Nebyla jsem schopná se rozhodnout, kdo jsem. Alfa nebo ta dívka z minulosti, Layla? A pak mi to došlo. Byla jsem obojí. Layla nemohla existovat bez alfy, stejně jako alfa bez Layly. Byly jedno. Byla jsem to já. Vždycky jsem to byla já.

Ležela jsem ve svém pokoji a nepřítomně zírala do zdi. Muselo už být dlouho po půlnoci, ale já pořád nemohla usnout. Neustále se mi v hlavě honily myšlenky a já je nedokázala utřídit.

Jak jsem mohla zapomenout na to, co se stalo? Jak jsem mohla pohřbít celý svůj život? Jak jsem kdy mohla odmítat to, co jsem? Tolik se toho stalo. Útěk z nemocnice před Serovem, seznámení s Lukem, pokus o Georgiinu záchranu. Ani nevím, jestli se jí skutečně podařilo utéct… Pak jsem se dostala sem, pokusila se zdrhnout. A pak mě zavřeli do té díry. Byl to můj vlastní strach, co mě rozerval na dvě části. Na dvě části, které se teď opět spojily.

Ale možná že si to jen namlouvám. Co když jsem byla pořád Layla i alfa?

Pomalu jsem se převalila na druhý bok a rukou zajela za matraci. Když jsem ji pak znovu vytáhla, měla jsem v ruce tři tablety od Sandry, které mi kdysi dala na spaní. Kdybych byla jen alfou, poslušnou a disciplinovanou, proč bych je tam potom pořád schovávala? A to nebylo to jediné.

Vrátila jsem prášky na místo a zavřela oči. Na ničem z toho, co bylo, teď nezáleželo. Musela jsem se soustředit na přítomnost. A ta byla teď sakra v pohybu. Stejně jako já.

Nemůžu říct, že by se za ten půlrok v naší vojenské jídelně něco změnilo. Jídlo se nedalo pozřít a žena, která nám ho vydávala, byla pořád stejně podrážděná a protivná. Ale dneska mi to bylo jedno. Rychle jsem do sebe naházela nafialovělou kaši a raději jsem nepřemýšlela, z čeho ji vyrobili.

Potom jsem se spolu s ostatními vydala na ranní nástup. Znovu se mi stáhla hruď, když jsem se již podruhé musela postavit v naší skupině na začátek řady. Obvykle tam stál beta patnáct. Teď byl ale pryč a já nevěděla, co s ním je. Měla jsem však v úmyslu to zjistit.

Při rozdělování skupin nás Serov poslal na střelnici. Potlačila jsem chuť šklebit se, když jsem mu odpovídala naučeným ano, pane, ale myslím, že kdyby se v tu chvíli díval na mě, stejně by si všiml, že to neříkám tak jako dřív.

Pro jistotu jsem se ale co nejrychleji otočila a zamířila k zadní části výcvikového prostoru. Jestli vás teď napadlo, že se třeba rozhodnu vzít ze střelnice zbraň a začít střílet všude kolem sebe, asi vás zklamu.

Muž ve vojenské uniformě nás každého jednotlivě zavřel do kabiny z betonu a neprůstřelného skla a teprve pak nám skrz přihrádku podal zbraně s náboji. Jediný otevřený prostor, ke kterému jsme v tu chvíli měli přístup, byl ten s terči.

Bez řečí jsem začala nabíjet zbraň tak jako pokaždé, zkontrolovala jsem ji a obrátila se k terči. S pevným postojem a napřaženou rukou jsem zamířila přes hledáček na kříž označující srdce nakreslené postavy a během okamžiku jsem vystřílela veškeré náboje. Neminula jsem. Jenže jedna věc je střílet na terč a něco úplně jiného je obrátit zbraň proti skutečnému člověku. To však teď nebyl můj problém.

Při dalším doplňování zásobníku mi omylem spadlo několik nábojů. Rychle jsem se pro ně sklonila a začala je sbírat. Volnou rukou jsem v tu chvíli však zajela do kapsy u kalhot a sevřela v dlani tři tablety na spaní, a než jsem se narovnala, všechny najednou je polkla.

Znovu jsem se obrátila k terči a zamířila. Vystřelila jsem první ránu, pak druhou. Třetí však šla úplně mimo. Zapotácela jsem se a překvapeně zamrkala. Kruci. To svinstvo bylo ale silné.

Nestihla jsem ani odložit zbraň, když jsem se skácela k zemi. Nebo si to alespoň myslím, protože detaily si nepamatuju.

Probouzela jsem se s mlhou v hlavě a s pocitem silné kocoviny. Několik minut trvalo, než ze mě otupělost opadla a já byla schopná se alespoň pohnout.

Pomalu jsem otevřela oči a pohlédla na bílý strop. Ty fleky mi byly povědomé. Otočila jsem hlavu a rozhlédla se po místnosti s několika postelemi. Byla jsem zpátky v nemocniční části komplexu. Ale tentokrát jsem tu nebyla sama.

„Jak ti je, alfo?“ zeptal se mě mladík ze sousedního lůžka. I přes opálenou pleť jsem viděla, jak je bledý a vyčerpaný.

„Zřejmě líp než tobě, patnáctko,“ zamumlala jsem a posadila se.

„Tímhle jsem si už párkrát prošel,“ odpověděl s pokrčením ramen.

Nadechla jsem se k odpovědi, ale už jsem se k ní nedostala. Ve dveřích se objevila Hoowsová, Kinady i Sandra Martinézová a zamířili ke mně. Shodila jsem nohy z postele a chtěla se postavit do pozoru, jak se ode mě očekávalo, ale Sandra přidala do kroku a položila mi takřka přátelsky ruku na rameno.

„Zůstaň sedět,“ řekla klidným hlasem a poodstoupila. „Jak se cítíš?“

„Všechny její tělesné funkce jsou v pořádku,“ poznamenala kysele Hoowsová. „Vůbec nic jí není.“

„To posoudím já,“ usadil ji Kinady a obrátil se ke mně. „Odpověz na otázku, alfo. Co se stalo?“

„Nevím, pane,“ řekla jsem nejistě. „Moc si toho nepamatuju.“

„A teď se cítíš jak?“ vyzvídal.

„Ehm… unaveně,“ vysoukala jsem ze sebe. „Třeští mi hlava, bolí mě svaly a klouby.“

Kinady si zamyšleně uhladil rozježené vlasy, než promluvil: „Kdybys měla horečku, řekl bych, že máš chřipku nebo nějakou podobnou nemoc, ale tvá teplota je v normě. Nižší, než u normálních lidí, ale pořád v normě. Počkáme na výsledky testů, které jsme provedli, zatímco jsi byla v bezvědomí, ale pokud nic neukážou a tvůj stav se nezhorší, vrátíš se zítra ráno na výcvik.“

„Ano, pane,“ odpověděla jsem automaticky. Kinady spokojeně přikývl a spolu s Hoowsovou se otočil a odcházel. Sandra se však ani nepohnula a zamračeně mě pozorovala. Opětovala jsem jí pohled bez mrknutí oka, dokud se nakonec také neotočila a nezavřela za sebou dveře. O chvíli později zhasla světla a místnost se ponořila do tmy. Muselo už být pozdě. Moje oči si však brzy zvykly a já viděla skoro jako za jasného úplňku.

„Lhala jsi jim,“ ozvalo se kousek ode mě.

Otočila jsem se a pohlédla na patnáctku, jehož oči ve tmě podivně zářily.

„Proč si to myslíš?“ zeptala jsem se ho.

„Zapomínáš, že jsme spolu propojení. Cítil jsem tvoje napětí. Za tu dobu, co tu jsi, ses naučila dobře skrývat, co si myslíš. Ale přede mnou to nedokážeš,“ řekl a povzdechl si.

„Vždycky jsem tvrdila, že jsem možná měla zkusit herectví,“ zamumlala jsem vyhýbavě. Nekecala jsem vám, když jsem tvrdila, že jsem místním Guntegovým zaměstnancům nikdy nelhala. Ale to taky neznamená, že jsem jim říkala celou pravdu.

„Sleduju tě od té doby, co ses tu objevila,“ ozval se po chvíli váhání znovu a jeho zářivé oči se opět stočily mým směrem. Trochu mi z toho běhal mráz po zádech. „Pořád jsem tě ale nedokázal pochopit. Zprvu jsi jim lhala, protože ses snažila odsud utéct. Pak tě něco přimělo k poslušnosti. Změnila ses. Ale teď… mám pocit, jako kdybys to byla zase ty.“

„A to je špatně, nebo dobře?“ vyzvídala jsem.

Zaváhal. „Dobře,“ odpověděl nakonec nejistě. „Je to dobře. Bál jsem se, že si tě podrobili. Že tě změnili nadobro. Jsem rád, že se jim to nepodařilo.“

Překvapením nad jeho odpovědí jsem málem zapomněla dýchat. To, co řekl, nedávalo smysl. Proč by chtěl, abych zůstala taková jako dřív? Leda by nebyl tak docela věrný Guntegovi, jak jsem si dosud myslela.

„Dřív jsi ale říkal, že jim mám přestat odporovat, že si mám zvyknout a smířit se tady s tím,“ odpověděla jsem obezřetně.

„Myslel jsem, že tě tak ochráním,“ povzdechl si. „Ale mýlil jsem se. Každá minuta tady tě ničí. Ty musíš pryč. Musíš se odsud dostat.“

„Co když mi teď lžeš? Třeba mě jenom zkoušíš, jestli jsem tak poslušná, jak si přejí,“ řekla jsem tvrdě a založila si vzdorně ruce na prsou.

„Ještě donedávna jsem byl přesvědčený, že moje místo je tady. Stejně jako tvoje nebo kohokoli, komu změnili geny. Ale tys mi ukázala, že to tak není,“ zamumlal a konečně ode mě odvrátil pohled. Zadíval se k oknům, jimiž dovnitř pronikalo měsíční světlo, a zamračil se. „Víš, jednou za život bych chtěl udělat něco, co je správné,“ dodal. „Chci ti odsud pomoct utéct.“

Moje srdce udělalo několik salt, která bych ani já nedokázala v tak krátkém čase zvládnout, a splašeně se rozbušilo. Věděla jsem, že bych mu neměla věřit, ale někde uvnitř sebe jsem cítila, že mluví pravdu.

Ušklíbla jsem se a vstala. Bosýma nohama jsem zdolala ten malý prostor, který nás rozděloval, a v nemocničním oblečení si sedla na okraj jeho postele.

„Musím říct, že jsem tě špatně odhadla,“ zašeptala jsem omluvně, když se na mě zase podíval. „Myslela jsem, že jen tupě posloucháš rozkazy jako ostatní, ale přitom jsi mi od samého začátku pomáhal. Věděl jsi, že nepoužívám socioramitin, ale přesto jsi jim nic neřekl, že je to tak?“

„Ano, věděl jsem to,“ přikývl. „Mojí schopností jsou zostřené smysly. Dost na to, abych jen z tvého pachu ucítil, kdykoli sis ho vzala. Brala sis ho zhruba čtyřikrát do měsíce. Ale jinak ne. Jak jsi je dokázala takhle obelhat?“

Musela jsem se pousmát. Ten kluk musel mít mnohem lepší nos než já. Už jsem chápala, proč jsou jeho oči tak zvláštní. Jestli já viděla jako za jasné noci, kolik toho musel vidět on?

„No… když už si tu vylíváme srdce,“ řekla jsem s drobným úsměvem na rtech, „tak asi ničemu neuškodí, když ti to řeknu. Podařilo se mi přesvědčit doktorku Martinézovou, že si ten sajrajt píchám sama. Ve skutečnosti jsem si ale pokaždé pouze propíchla kůži, ale ten hnus jsem nechala vytéct ven. Pak jsem si jen lehla na mokrý flek na dece. Vlastně mě udivuje, že mi to vycházelo. Doopravdy jsem si to vzala jen tehdy, když jsem cítila, že mi začíná být špatně a že se můj stav zhoršuje.“

„To je neuvěřitelné,“ zamumlal. „Prošla jsi transgenetickou proměnou, ale přesto dokážeš žít skoro bez podpory. Jestli je někdo klíčem k vyřešení problému s rozpadem buněk, pak jsi to skutečně ty.“

„Třeba ne,“ pokrčila jsem rameny. „Taky jsem na tom párkrát nebyla zrovna nejlíp. Asi jako teď ty. Ale pak mnou prohnali několik litrů chemického hnusu a zase mě postavili na nohy.“

Čekala jsem, že na to něco odpoví, jenže on mlčel. Pak jsem si všimla, jak křečovitě svírá svou deku, a zamračila jsem se. A najednou mi celá ta skutečnost došla.

„Ty… ty se už neuzdravíš?“ zašeptala jsem s tak staženým hrdlem, až jsem se divila, že mě vůbec slyšel.

„Ne,“ odpověděl popravdě. „Cítím to. Zatím jsem v pořádku, protože mi dávají tolik socioramitinu, kolik jen můžou, aby mě nezabili. Podle nich mi však zbývá jen pár dní. Možná týden. Slyšel jsem, jak o tom mluvili. Ale abych řekl pravdu, smrt vítám. Budu konečně svobodný, jako jsi kdysi bývala ty. A proto ti chci ještě naposledy pomoct, dokud můžu.“

Nebyla jsem schopná slova. Nebyla jsem ani schopná jednoduchého uvažování. Vlastně jsem si připadala, jako kdyby svět kolem mě zamrzl. A nebylo to tím, že bych použila svou moc.

Najednou jsem na tváři ucítila něco horkého a uvědomila jsem si, že brečím. Patnáctka pomalu zvedl ruku a jemně mi otřel tvář.

„Jsi úžasná,“ zašeptal. „Proč jen jsem si to uvědomil tak pozdě?“

Náhle jako kdybych dostala elektrickou ránu. Odstrčila jsem jeho ruku stranou a vstala. Začala jsem se prohrabovat věcmi na jeho nočním stolku a hledala něco, co by mi mohlo pomoct.

„Co to děláš?“ zeptal se mě zmateně.

„Nesimuluju nemoc jenom proto, abys mi řekl sbohem,“ zasyčela jsem vztekle, abych se znovu nepoddala zoufalství. Vztek jsem alespoň dokázala ovládat. Do jisté míry.

Podrážděně jsem shrnula na zem nepoužitelné věci a pak konečně našla to, co jsem chtěla. Malou transfuzní jehlu s hadičkou. Natáhla jsem se k balíčku s jakousi tekutinou, z něhož mu do žil kapaly léky, ale on mě chytil za ruku a zadržel.

„Co chceš udělat?“ zeptal se mě znovu.

Vytrhla jsem se mu a začala odšroubovávat ventilek kousek pod balíčkem, abych k němu mohla připojit nalezenou hadičku.

„Jestliže je ve mně něco, co mě dokáže držet víceméně při životě, pak to může být zrovna v mé krvi,“ zamumlala jsem, a když jsem se ujistila, že hadička drží, začala si vyhrnovat rukáv. „Jsem univerzální dárce. Můžu ti dát svou krev. Tedy doufám.“

„Laylo,“ oslovil mě, aby mi to rozmluvil, ale já mu to nedovolila.

„Ne, Leo!“ vyštěkla jsem na něho prudce, až to snad museli slyšet i stráže za dveřmi. „Nech mě to alespoň zkusit!“

„Leo,“ zamumlal jakoby ve snách. „Moje jméno,“ dodal a usmál se. „Myslel jsem na tu chvíli, kdys ho vyslovila, každý den.“

„A já chci, abys ho taky ještě využil, než to tady zabalíš,“ odpověděla jsem a jediným pohybem si zapíchla transfuzní jehlu do žíly levé ruky. Okamžik nato se do hadičky nahrnula moje rudá krev.

„Proč kvůli mně tolik riskuješ?“ promluvil po chvíli ticha. Znovu jsem si sedla na postel vedle něho a s rukou nataženou podél těla jsem se mu schoulila v náručí.

„A proč ty to samé děláš pro mě?“ zeptala jsem se ho na oplátku a zavřela oči.

Nejlepší stratég je ten, který v případě nouze dokáže improvizovat

„Laylo? Laylo, vzbuď se,“ pronikl mi do vědomí čísi hlas a vytrhl mě ze snů. Párkrát jsem zamrkala a zapátrala očima ve tmě. Byla jsem celá ztuhlá a cítila jsem se jako po třiceti kolečkách na Perezově prolízačce.

„Co se děje?“ zeptala jsem se a posadila se. Pořád jsem byla na Leově posteli a on mě celou tu dobu držel v náručí.

„Brzy bude svítat,“ řekl měkce. „Měla by ses vrátit na svou postel, než se tu někdo objeví. Dokud je tma, kamerami nás nevidí, ale za pár minut už tu bude dost světla.“

Pomalu jsem přikývla a přelezla si malátně zpátky na své místo, přičemž mě Leo celou dobu přidržoval. Mou provizorní transfuzi už musel dávno sundat.

Zachumlala jsem se pod deku a schoulila se do klubíčka. Opravdu jsem byla při vědomí jen napůl.

„Klidně se ještě prospi,“ zašeptal mým směrem Leo a povzbudivě se na mě usmál.

„Pomohlo to?“ zeptala jsem se stejně potichu, aby naše slova nemohly zachytit ani ukryté mikrofony. „Myslím… moje krev?“

„Nevím,“ povzdechl si. „Možná. Cítím se jinak. Ale nedokážu to moc dobře popsat.“

„Můžeme v tom pokračovat,“ zamumlala jsem.

„Sama moc dobře víš, že ne. Člověk nemůže darovat krev každý den. Podívej, jak tě to oslabilo teď. Musíš být silná, pokud tě odsud chceme dostat.“

„Mám lepší regeneraci než obyčejný člověk,“ zašeptala jsem s hlavou napůl zabořenou v polštáři. „Nejsem normální holka.“

„Já vím. Vždycky jsi byla zvláštní a neobyčejná,“ řekl a usmál se na mě.

„Dostaneme se odsud oba,“ zamumlala jsem. K mému překvapení však úsměv z jeho tváře zmizel. O chvíli déle jsme oba zaslechli hlasy z chodby a rychle se od sebe odvrátili dřív, než se nám nad hlavami rozzářila světla.

Otočila jsem se na druhý bok a zavřela oči. Dveře ošetřovny se otevřely a dovnitř vešlo několik lidí. Za svými zády jsem zaslechla šramot.

„Pohov, beta patnáctko,“ ozval se suchý hlas doktora Kinadyho. „Podíváme se, jak jsi na tom.“

Potom bylo několik minut ticho a já se musela přemáhat, abych odolala nutkání otevřít oči a otočit se. Párkrát jsem zaslechla Kinadyho zamyšlené mumlání, ale sotva by se z toho dalo rozpoznat, co říká.

„To je pozoruhodné,“ řekl nakonec.

„Pane?“ zeptal se zmateně Leo.

„Tvůj stav, patnáctko. Zlepšuje se. Tvoje buňky se obnovují rychleji, než je v takto pokročilém stadiu rozpadu normální. Jako kdyby je něco donutilo vytvářet svoje zdravé repliky v nadměrném množství,“ řekl Kinady ohromeně.

Celá jsem se napjala a prudce nadechla. Neudržela jsem se, otevřela oči a otočila se. Nikdo mi však nevěnoval pozornost.

„To je přece nemožné,“ ozvala se Hoowsová. „Tento subjekt neměl vydržet déle než týden. Nemůže se z ničeho nic začít uzdravovat!“

„Neumím si to vysvětlit, ale rozbor tkáně a krve mluví jasně. Provedeme ještě podrobnější testy, které nám snad ukážou více,“ pokrčil bezmocně rameny Kinady a začal si balit svoje náčiní.

Nadzvedla jsem se na loktech a zjistila, že jsem se mýlila, když jsem si myslela, že mi nikdo nevěnuje pozornost. Sandra, která stála opodál, mě celou dobu pozorovala. Střetly jsme se pohledem, ale já z jejích očí nedokázala vyčíst, co si myslí. Něco v nich však bylo. Jen jsem to nemohla rozluštit.

„Ty tady čekáš na co?!“ vyštěkla na mě najednou Hoowsová, až jsem sebou trhla. „Vrať se zpátky na svou ubikaci a připrav se na výcvik!“

Ani na okamžik jsem se neodvážila podívat se Leovým směrem, když jsem se pomalu štrachala z postele. Neochotně jsem se postavila na nohy a nejistým krokem zamířila ke dveřím. Když jsem však míjela Sandru, stalo se něco, co jsem nečekala.

Sandra se ke mně přitočila a tiše, ale naléhavě mi za zády zašeptala: „Předstírej slabost.“

Zarazila jsem se na místě a vytřeštila oči. Fakt to řekla? Opravdu po mně Sandra chtěla, abych simulovala?

„Děje se něco, alfo?“ ozvala se mi za zády nahlas, a když jsem se k ní nechápavě otočila, takřka nepostřehnutelně kývla hlavou.

„Já… totiž…,“ vysoukala jsem ze sebe a odstoupila od ní. A pak jsem se jednoduše skácela k zemi. Sandra si vedle mě spěšně klekla a naklonila se tak, aby na mě ostatní neviděli. Dřív, než jsem ji stihla zastavit, mi do úst vložila nějakou tabletku a já ji automaticky samým překvapením spolkla. Než se k nám dostali i ostatní, ucítila jsem, jak se začínám třást zimou.

„Tohle nevypadá dobře, doktore,“ ozvala se Sandra starostlivě, když mi Kinady začal měřit tep, tlak, teplotu a zjišťovat reakce. Tu jeho baterku, kterou mi pořád svítil do ksichtu, jsem fakt začínala nesnášet.

„Je podchlazená,“ zamumlal nevěřícně a já viděla, jak se začal nervózně ošívat. Tolik nevysvětlitelných věcí najednou na něho bylo asi moc.

„Myslím, že bude lepší, když tu zůstane,“ ujala se iniciativy Sandra. „Možná je to způsobeno dlouhodobým vyčerpáním. Dám jí další dávku socioramitinu a nějaké vitaminy.“

„Ano. Ano. To bude nejlepší,“ zamumlal Kinady zmateně. „Přesně tak. Klid na lůžku a léky. To bude určitě stačit.“

„Cože?!“ vyjekla Hoowsová. „Měli bychom ji spíš podrobit kompletnímu vyšetření!“

„Počkáme s tím do zítra, pokud se její stav nezlepší,“ trvala na svém Sandra.

„Ale to je –,“ začala nesouhlasně bloncka.

„Souhlasím s doktorkou Martinézovou,“ ozval se spěšně Kinady, jako kdyby se snažil znovu získat pevnou půdu pod nohama. Narovnal se a rychle vyšel z místnosti. Hoowsová zůstala několik vteřin stát na místě. Pak však šlehla nenávistným pohledem Sandřiným směrem a zmizela také.

Sandra mi pak pomohla na nohy a beze slova mě dostala zpátky do postele.

„Zimnice do hodiny zmizí. Možná potom budeš ještě cítit občasnou nevolnost, ale ta po čase taky ustoupí,“ zamumlala spěšně, když z kapsy vytahovala jehlu s černou látkou.

„Co to má sakra znamenat?“ zeptala jsem se nechápavě. Nezapomněla jsem, jak se mě Sandra pokoušela vodit za nos poprvé. Neměla jsem v plánu jí to věřit ani tentokrát.

„To ti teď nemůžu vysvětlit,“ zašeptala naléhavě a chytla mě za ruku. Já se jí však vytrhla.

„Já vím, že socioramitin bereš jen zhruba jednou za týden!“ řekla prudce a znovu mě chytla za paži. Tentokrát však mnohem pevněji. „To si myslíš, že jsem si toho nikdy nevšimla? Důvěřuj mi!“

V tu chvíli jsem byla tak ohromená, že jsem se zapomněla dokonce i bránit. Sandra toho využila a během vteřiny mi zapíchla jehlu do žíly, až jsem sykla bolestí, a vypustila mi veškerou černou tekutinu do těla. Potom se otočila na patě a zmizela tak rychle, že jsem neměla nejmenší šanci ji zastavit.

„No do háje,“ zaskuhrala jsem, když jsem pocítila, jak se mi žilami do těla rozlévá horkost.

„V pořádku?“ zeptal se mě starostlivě Leo.

„Jo,“ zahuhlala jsem. „Myslím,“ dodala jsem váhavě a pohlédla ke dveřím, za nimiž zmizela Sandra.

Měla jsem pocit, jako by se mi čas vysmíval. Jako kdyby naschvál zpomalil a tvrdohlavě brzdil celý den. Od odchodu Sandry jsme na sebe s Leem nepromluvili. Vlastně jsme se oba chovali, jako kdyby tam ten druhý ani nebyl. Neuvěřitelně mě to rozčilovalo, ale uvědomovala jsem si, že kdybychom se chovali jinak, vzbudili bychom pozornost. Náš výcvik nám nedovoloval spolu mluvit, pokud se to netýkalo plnění úkolu. A to, co jsme chtěli udělat, naším úkolem rozhodně nebylo.

Jenže jsem měla pochyby. Leo mi odsud chtěl pomoct utéct. Ale opravdu jsem to chtěla i já? Kam bych šla? Co bych dělala? Už jsem nebyla naivní snílek. Viděla jsem realitu takovou, jaká je. A růžová zrovna nebyla.

A co Sandra? Tušila snad něco? Chtěla nám to překazit? Hrála snad na mě zase nějakou hru, aby mě oklamala?

Otázky se mi honily hlavou a já nebyla schopná alespoň na jednu z nich spolehlivě odpovědět. Mohla jsem jen čekat. Nakonec ale přece jen světla nad mou hlavou zhasla.

Na vedlejší posteli se ozvalo šustění pokrývek, když se Leo po několika hodinách konečně pohnul. Bezděčně mě napadlo, jak mohl být celou tu dobu jako socha.

„Je čas,“ zašeptal mým směrem. Pomalu jsem se na posteli převalila, abych na něho viděla, ale zůstala jsem ležet. Musel poznat, že váhám. Takřka neslyšně seskočil ze svého lůžka a došel ke mně.

„Kdyby ses mě zeptal před měsícem na jména lidí, kteří by se mi odsud pokusili pomoct utéct, určitě bych tě nejmenovala v jejich výčtu,“ zamumlala jsem zamyšleně.

„Nikdy jsem si neměl myslet, že bys tu měla zůstat,“ zašeptal do tmy. „Měl jsem ti pomoct už tenkrát. Třeba jak jsi kvůli mně zaútočila na Pereze. Tenkrát by ses chopila první příležitosti, abys byla znovu svobodná.“

„Jenže teď se všechno změnilo,“ řekla jsem a konečně se posadila. „Dřív jsem si nikdy nemusela dělat hlavu s tím, co bude zítra. Všechno bylo v pořádku. Ale teď?“

„Dostala jsi strach?“ zeptal se mě překvapeně.

Nadechla jsem se, abych to popřela, jenže pak jsem si to rozmyslela a přikývla jsem. „Ano. Asi ano. Co když se to nepovede? Co když nás chytí?“ zašeptala jsem zoufale a pomyslela na úzký prostor díry, do níž jsem se nikdy nechtěla vrátit.

Leo si povzdechl a posadil se vedle mě. „Strach je něco, co se z nás snažili dostat už od chvíle, kdy jsme se narodili. Ale když žiješ celý život tady, nemůžeš se ho nikdy zbavit. Bojíš se každé chyby, kterou bys mohla udělat, každého svého neúspěchu, který by ti vynesl trest. Bojíš se dne, kdy dojde i na tebe a ty se zadusíš vlastní krví. Vím, že i ve skutečném světě jsou věci, kvůli kterým má člověk strach, ale ty ho teď v sobě musíš překonat.“

„To se snadno řekne,“ ušklíbla jsem se.

„Pak si vzpomeň na život před tím, než ses dostala sem. Zapomeň na to, co ti tady udělali. Kdybys byla stále tam venku a já ti vyprávěl, že se tohle jednou stane, co bys udělala?“ zeptal se.

Zamračila jsem se. Pokusila jsem se přemýšlet jako kdysi. Kdyby mi někdo řekl, že se dostanu sem a že budu váhat, zda se mám pokusit utéct, nebo ne, co bych řekla?

Vysmála bych se mu , uvědomila jsem si. Vysmála bych se mu a řekla, že by mě nikdy nikdo nedokázal donutit dělat to, co on chce. Byla bych si jistá, že bych riskovala cokoli, jen abych získala svou svobodu.

„Opravdu jsem se tolik změnila?“ zeptala jsem se nevěřícně.

„To mi řekni ty,“ odpověděl Leo.

Cítila jsem, jak se mi na tváři mihl úsměv. „Máš pravdu,“ zamumlala jsem. „Tohle nejsem já. Tedy… nebyla jsem,“ dodala jsem a vstala. Cítila jsem, jak se ve mně cosi pohnulo. Jako kdyby se ve mně rozhořel oheň. Byla jsem připravená znovu bojovat za to, v co věřím. Chtěla jsem získat zpět svou svobodu. Za každou cenu.

„Jdeme!“ zavelela jsem rozhodně a bezhlavě vyrazila ke dveřím, připravená je v případě nouze vyrazit.

„Počkej!“ zašeptal naléhavě Leo a chytl mě za ruku, aby mě zastavil. „To se vždycky bez rozmyslu vrhneš hlavou proti zdi?“

„Většinou to fungovalo,“ odpověděla jsem energicky. Začínala jsem být jako časovaná bomba. Potřebovala jsem něco dělat. Jako kdybych chtěla dohnat těch šest ztracených měsíců.

„Většinou. Ale to nestačí. Máme jen jednu šanci,“ řekl Leo a lehce mě přitáhl zpátky k posteli. „Musíme to naplánovat.“

„K čertu s plánováním,“ zabručela jsem nespokojeně, ale posadila se naproti němu, abych si vyslechla jeho návrhy. Podvědomě jsem věděla, že má pravdu, ale zrovna teď jsem byla moc rozžhavená na to, abych přemýšlela nad strategií. Aktivoval roznětku, kterou už nemohl vytáhnout.

Leo však mlčel. Nedočkavě jsem poposedla a začala si nevědomky hrát s okrajem prostěradla, z něhož se uvolnilo pár vláken, takže se začalo párat. Já mu jenom trochu pomohla.

„Problém není ani tak v tom, jak se odsud dostat,“ řekl nakonec pomalu Leo a povzdechl si. „Problém je v tom, co udělat potom.“

„Já vím,“ přikývla jsem neochotně. „Potřebujeme socioramitin, abychom tam přežili. A ani nevíme, kde jsme. Co když nejsme ani v Americe? Nemůžeme bloudit napořád.“

„Ale i kdyby ses dostala někam, kde to znáš, ještě nemáš vyhráno,“ připomněl mi Leo.

„Guntego nemůže mít svoje lidi úplně všude,“ namítla jsem. „Když to dobře promyslíme, dostaneme ho za mříže a s celým tímhle jeho programem skončíme!“

„A ty jsi připravená postavit se před lidi a říct jim, kdo ve skutečnosti jsi?“

Na to jsem nedokázala odpovědět. Ne že bych nechtěla, ale věděla jsem, že moje odpověď se neslučuje s mým plánem. A to byl problém. VELKÝ problém. I kdyby se nám podařilo odsud utéct, Guntego a jeho muži po nás nepřestanou pátrat. Nikdy se nezastaví a my se budeme muset skrývat. Jediným východiskem bylo dostat toho šmejda do vězení. Jenže jediným důkazem proti němu jsme byli my a naše slova. Uvěřil by nám však někdo dřív, než by nás Guntego našel a umlčel?

„Ty mi hrozně rád kazíš plány, viď?“ povzdechla jsem si. „Mu–“

„Tiše!“ přerušil mě náhle Leo a zadíval se ke dveřím. Než jsem se ho stihla na cokoli zeptat, přeběhl přes celou místnost a zastavil se u zdi vedle vchodu. Okamžitě jsem ho následovala a zaujala místo na druhé straně. Chvíli mi trvalo, než se mi podařilo uklidnit bušící srdce a soustředit se. Ale pak jsem uslyšela to, co Leo musel zaslechnout mnohem dřív.

Kromě tichého přešlapování dvou vojáků na chodbě jsem rozeznala ještě něčí kroky. Pomalé a váhavé, které mířily naším směrem. Byly mi povědomé.

„Madam?“ ozval se za dveřmi překvapeně jeden z vojáků.

„Jdu zkontrolovat subjekty,“ odpověděl mu ženský hlas. Těžko říct, jestli si i ty gorily na chodbě všimly, že se chvěje. Já si toho ale všimla. A hlavně jsem ten hlas poznala.

„Sandra?“ zašeptala jsem nevěřícně a přilepila se ke zdi, aby mi neuteklo ani slovo.

„Jak si přejete,“ odpověděl s chvilkovým zaváháním voják, který předtím promluvil. Okamžik nato se ozval elektronicky otvíraný zámek a bílé dveře se pohnuly.

Jako blesk jsem uskočila před pruhem světla a skryla se ve tmě. Sandra za sebou dveře rychle zavřela, jako kdyby se bála, že ji někdo sleduje. Sotva to však udělala, mihl se za jejími zády stín a srazil ji na zem, až se ozvala rána.

„Je všechno v pořádku?“ ozval se voják a já jen mohla vytušit, jak sahá po klice.

„Nic se neděje!“ ozvala se k mému překvapení Sandra. „Jen jsem ve tmě zakopla.“

„Zapomněla jste si rozsvítit,“ odpověděl voják a v tu chvíli se mi nad hlavou rozzářila světla, až mě jejich světlo bodlo do očí. Dveře však zůstaly zavřené.

„Měl bych ji omráčit,“ ozval se potichu Leo. Konečně jsem se vzpamatovala ze strnulosti a pohlédla na něho. Sandru držel pevně pod sebou.

„Ne,“ zarazila jsem ho, když se rozpřáhl. Překvapeně ztuhl a podíval se na mě. Já se však dívala pouze na doktorku Martinézovou.

„Pusť ji,“ dodala jsem po chvíli. Leo zaváhal, ale nakonec mě poslechl a vstal. Sandra si k sobě přitáhla tašku, kterou předtím upustila na zem, když ji Leo napadl, a postavila se.

„Nemáme moc času,“ zamumlala a zamířila k nejbližší posteli.

„Nemáme moc času na co?“ zeptala jsem se jí podezřívavě a přistoupila až těsně k ní. „O co se snažíš, Sandro?“

Neodpověděla mi. Chvějícíma se rukama rozepnula tašku a začala z ní vytahovat její obsah. Během okamžiku na posteli vedle mě leželo dvoje oblečení, batoh narvaný k prasknutí nějakými věcmi a dvě pistole. Jednu z nich jsem váhavě vzala do ruky a zkontrolovala náboje. Byly pravé.

„Tohle je zase nějaký tvůj trik? Zkoušíš mě?“ zeptala jsem se tiše Sandry a o kus od ní odstoupila. Přesně natolik, abych mohla natáhnout ruku a zbraň použít.

„Žádný trik,“ zamumlala a prudce zavrtěla hlavou. „Já… těžko se to vysvětluje. Prostě…“

„Prostě co?! Tak už se vyžvejkni!“ zasyčela jsem na ni prudce. Zbraň v ruce jsem drtila takovou silou, až jsem v prstech začala ztrácet cit.

Sandra si povzdechla a pomalu se posadila na okraj postele. Viděla jsem, jak se třese. Jako kdyby měla z něčeho strach.

„Ne všechno, co jsem ti řekla, byla lež,“ zašeptala přiškrceně. Sotva ji bylo slyšet. Zaváhala jsem, ale pak jsem se posadila kousek od ní a naslouchala.

„Jednou jsem ti řekla, že moje matka zemřela na rakovinu,“ pokračovala nejistě. „A já mám maximálně pět let, než tomu také podlehnu. Ale nevstoupila jsem do tohohle programu kvůli sobě.“

„Proč mi tohle říkáš?“ zeptala jsem se jí. Měla jsem pocit, že mi něco nedochází. Jsem jediná?

„Protože chci, abys mě pochopila,“ povzdechla si a pohlédla mi do očí. Ve světle zářivek jsem si všimla, že se jí v nich třpytí slzy. To mě překvapilo.

„Souhlasila jsem s Guntegovou nabídkou, protože mi slíbil, že se pokusí vyléčit moji Rayn. Moji dceru, která zdědila naše rodinné prokletí,“ vysoukala ze sebe Sandra. To už jí slzy po tvářích tekly proudem. „Rakovina není dědičná, a přesto byla moje dcera nemocná. Dovolila jsem mu, aby Rayn převezl na jinou základnu, kde se tím měli jeho vědci zabývat. Měli spoustu času, aby pro ni našli lék, ale oni ho nehledali! Když jsem naposledy před půl rokem viděla svou dceru, byla bledá a slabá.“

Sandra se rozvzlykala, až nebyla schopná říct cokoli dalšího. Nevěděla jsem, co bych měla udělat, ale ona se najednou narovnala a prudce mě chytla za ruku, až mi nehty zaryla hluboko do paže.

„Ta svině se ji nesnažila vyléčit,“ zasyčela tak prudce, až mi z toho přeběhl mráz po zádech. „Celou tu dobu na ní dělal pokusy! Aplikoval na ni moje vlastní teorie vzniklé z práce z gama pětkou. Byly skoro stejně staré! Zjistila jsem to z Kinadyho počítače, když mi před měsícem přišla zpráva o tom, že zemřela. Ta zrůda ji zabila! Zabil mou malou Rayn!“

Jediné, na co jsem se zmohla, bylo na Sandru nevěřícně zírat s otevřenou pusou. Cítila jsem, jak se mi sevřelo srdce. Mohla jsem ji nenávidět sebevíc, ale to, co se jí stalo, mě bolelo skoro tak jako ji.

„To je mi líto,“ zamumlala jsem upřímně.

Sandra sebou trhla a prudce se nadechla. Pak však zavrtěla hlavou a setřela si poslední slzy. „Na tom teď nezáleží,“ řekla náhle pevným hlasem. „Jediné, co teď chci, je pomsta. Guntego mi vzal to nejdražší, co jsem měla, a já teď vezmu jemu to samé.“

„Ale –,“ pokusila jsem se namítnout.

„Ty!“ vyhrkla Sandra a konečně mě pustila. Bylo na čase. Pomalu mi začínaly dřevěnět prsty. „Ty jsi momentálně pro něho to nejdražší! A já tě odsud dostanu. Vím, že na rozdíl od ostatních nemusíš brát socioramitin denně. Vím to skoro celý půlrok, a stejně jsem ti ho každý den přinesla, aby ses pouze píchla a zbytek tajně vypustila na prostěradlo. Potom jsem se postarala, aby na to při výměně ložního prádla nikdo nepřišel. A taky vím, že přes to všechno, co se stalo, tu nechceš zůstat. Viděla jsem to na tobě vždycky, když jste museli dělat něco, co ti připomnělo tvou minulost!“

„Pokud… pokud jsi tohle všechno o mně věděla, proč jsi nic neřekla ostatním?“ zeptala jsem se podezřívavě.

„Sama nevím,“ posteskla si Sandra a začala se nervózně tahat za vlasy. Nejspíš si to ani neuvědomovala, ale v dlaních jí zůstávaly celé hrsti. „Ty dokážeš měnit lidi kolem sebe,“ dodala rozechvěle. „Měla jsem si uvědomit hned na začátku, že ty si vždycky najdeš vlastní cestu navzdory tomu, o co se snaží ostatní.“

„Jo,“ přikývla jsem. „Svůj osud si vyberu sama.“

„A právě proto tě odsud musíme dostat!“ zvolala nečekaně Sandra a prudce vyskočila na nohy. Popadla jednu kupičku oblečení a vrazila mi ji do rukou. „Tady. Jdi se obléknout! Nahrála jsem do bezpečnostních kamer pásku s falešnou smyčkou starého záznamu, takže si nikdo nevšimne, co se tu děje, ale nevím, jak dlouho to bude fungovat. Musíme si pospíšit.“

„Děkuju,“ zamumlala jsem vděčně, sevřela oblečení v rukou a rychle zmizela v malé koupelničce, abych se převlékla. Sotva jsem však dokázala rozepnout knoflíky svého pyžama, jak se mi vzrušením třásly prsty. Jestli jsem měla strach? Tak o tom ani na okamžik nepochybujte. Ale taky jsem cítila něco jiného. Očekávání, dobrodružství, vzdor… svobodu. Bylo to jako droga, která mě rozpalovala, až jsem myslela, že musím doslova hořet. I vzduch kolem mě jako by se ohříval.

A pak jsem si uvědomila, že se ohřívá doopravdy. Rychle jsem si natáhla tmavě zelené vojenské triko a zastavila se ve své činnosti. Musela jsem se párkrát zhluboka nadechnout, než jsem se uklidnila natolik, aby teplota v mém okolí opět klesla na normální hodnotu. Potom jsem na sebe spěšně naházela zbytek oblečení a zamířila ke dveřím. S rukou na klice jsem se však zastavila a zaposlouchala se. Moje smysly fungovaly samým vzrušením na tři sta procent.

„Vzala jsem tolik socioramitinu, kolik jsem mohla,“ zaslechla jsem Sandru. Snažila se mluvit co nejtišeji, ale co to bylo proti mému ultra silnému sluchu? „Ale pro oba to nemůže stačit. I když si Layla nebude brát častěji než jednou za měsíc, vydrží jí to sotva na dva roky. Ty však potřebuješ dávku každý den. Navíc Layla ještě neprošla úplnou transformací. Její tělo se stále ještě bude měnit. Bude to přicházet ve vlnách a v té době bude potřebovat mnohem větší dávky. I tak bude zázrak, když to přežije bez pomoci.“

„Já vím,“ odpověděl jí Leo šeptem. „Jsem si toho vědom. Z téhle základny dnes odejde pouze jeden člověk. A tím bude Layla. Neohrozím její život tím, že bych šel s ní.“

„Nebude s tím souhlasit,“ připomněla mu Sandra.

„Nedám jí šanci k námitkám,“ odpověděl sebejistě Leo.

Potom už spolu nepromluvili. Slyšela jsem pouze šustění látky, když se převlékal, ale to bylo všechno.

Pomalu jsem pustila kliku a opřela se čelem o dveře. Se zavřenýma očima jsem zapřemýšlela nad tím, co by se po dnešní noci mohlo stát.

Bohužel jsem věděla, že má Sandra pravdu. Socioramitin jsme potřebovali a těžko bychom ho našli v obchodě na poličce mezi aspirinem a kapkami proti kašli. Sama jsem tam venku měla větší šanci přežít.

Jenže sama jsem nebyla ochotná odsud odejít. Bez něho jsem se o to ani nechtěla pokoušet. Nešlo jenom o to, že mi Leo pomáhal. Dokonce to nebylo ani kvůli tomu, že jsme na sebe byli zvláštním způsobem napojeni, protože nám do života dali stejné geny. Bylo v tom mnohem víc.

Otevřela jsem oči a znovu sáhla po klice. Nedám jí šanci k námitkám? Já mu ještě ukážu, kdo komu nedá šanci k námitkám , pomyslela jsem si hořce a rázně vyšla z koupelny. Leo už byl připravený a v rukou třímal jednu zbraň. Druhou beze slova podal mně a já ji mlčky přijala.

„V batohu jsou nějaké zásoby, peníze, dokumenty a spisy o všech subjektech alfa,“ řekla Sandra a nejistě se na mě usmála. „Třeba ti to pomůže najít lék, který zpomalí, nebo dokonce zastaví rozpad buněk.“

„Nepřišla na to základna plná vědců, tak jakou mám šanci, že to zvládnu já?“ odpověděla jsem jí zahořkle a zapnula si slabou maskáčovou bundu.

„Tím se budeme zabývat později,“ řekl Leo a hodil si batoh na záda.

„Správně,“ přikývla Sandra a opět si nervozitou začala škubat vlasy. „Já… zmátla jsem kamery a můžu vám ukázat cestu ven, ale…“

„O strážné se postaráme my,“ přerušil ji Leo, když viděl její váhání. Potom mi naznačil, abych ho následovala, a společně jsme se postavili vedle dveří. Pak mi posunky naznačoval, co mám dělat, a já přikývla. Byl čas.

Sandra pomalu přistoupila ke dveřím, vložila do zámku svou čipovou kartu a na malém displeji bleskově vyťukala přístupový kód. Zámek zabzučel a otevřel se.

V tom okamžiku jsem vyrazila vpřed. Voják stojící vlevo od dveří se nestihl takřka ani pohnout, když jsem ho jedinou ránou do spánku poslala do říše snů. O toho druhého se postaral Leo. Jo. Díky, Perezi, za skvělý výcvik. Někdy ti možná pošlu dárkový koš jako vyjádření své vděčnosti. S bombou uvnitř.

„Odtáhneme je,“ zašeptal Leo a za ruku odvlekl prvního knokautovaného muže na ošetřovnu. Já se chopila toho druhého a zabrala. Osmdesát kilo mrtvé váhy je znát. Sotva jsem s ním pohnula, ale nakonec se mi ho podařilo dostat dovnitř, kde ho Sandra rychle spoutala koženými pásy z postelí. Z vlastní zkušenosti jsem věděla, jak jsou ta pouta pevná.

„Jdeme!“ zavelel Leo, sotva jsme se zbavili prvního problému, a vyběhl na chodbu. Já se Sandrou jsme mu byly v patách. Teď už jsem o ničem nepochybovala. Byla jsem si jistá, že dělám přesně to, co mám. Bojuju za svou svobodu. Co by se teď mohlo pokazit?

Byl to zvláštní pocit, když jsme se plížili chodbami budovy a snažili se vyhnout všem strážím. Sandra nám šla v patách, ale skoro jsem mohla slyšet, jak jí strachy drkotají zuby. Divila jsem se, že v takovém stavu vůbec dokázala stát na vlastních nohou. Pokud to měl být jen další trik, hrála ho dokonale. Něco mi však říkalo, že tentokrát je ke mně zcela upřímná.

„Teď doleva,“ zašeptala, když jsme se blížili k další křižovatce. „Na konci chodby budou dva strážní. Nesmějí vyvolat poplach, nebo se uzavřou všechny východy a my tu zůstaneme uvěznění.“

Leo se zastavil a s přivřenýma očima se zaposlouchal. Musel mít tak stokrát lepší smysly než já, protože když opět promluvil, věděl přesně, jak daleko muži stojí. Mohla jsem se jen dohadovat, jak to dělá.

„Patnáct metrů. Jsou příliš daleko,“ zamumlal napjatě. „Nedokážeme je zneškodnit, než vyvolají poplach. Musíte odlákat jejich pozornost, doktorko.“

„Já?!“ vyjekla nevěřícně Sandra, až jsem sebou trhla.

„Kdo je tam?!“ ozvalo se okamžitě z chodby před námi. Cítila jsem, jak se mi napínají svaly, ale zachovala jsem klid. Zaslechla jsem dvojici kroků mířící naším směrem. A pak najednou Leo vyrazil kupředu dřív, než jsem stihla zareagovat, a během okamžiku oba muže omráčil.

„No… I takhle by se to dalo udělat,“ zamumlala jsem a zamířila k němu. Stál pevně rozkročený na místě a zprudka oddychoval. Na okamžik jsme se střetli očima, než se ode mě odvrátil a pokračoval dál.

Tak nějak jsem tušila, co se v něm v tuhle chvíli asi odehrává. Celý jeho svět se postavil na hlavu. Nikdy nebyl mimo základnu, neexistovalo pro něho nic jiného než neustálý trénink a poslušnost. A teď se postavil proti všemu, co znal. To člověka dokáže rozhodit. Což vám můžu potvrdit z vlastní zkušenosti.

Musím však uznat, že na sobě nedal skoro nic znát. Jeho výcvik byl přece jen důkladnější než ten můj. Automaticky se ujal velení a vedl nás vpřed. Zatím.

Sandra nám svou kartou otevřela další dveře a před námi se objevilo schodiště, po němž jsme seběhli do přízemí. Už jsme byli skoro venku. Srdce mi začalo bušit prudčeji než předtím, pokud to ještě bylo možné.

V chodbě před námi nikdo nebyl, ale jak nás Sandra upozornila, byla venku před vchodem čtyřčlenná stráž. Když jsme však ke dveřím dorazili a Sandra se je pokusila otevřít, něco se pokazilo.

Náhle nám nad hlavami začal ječet alarm a všechna světla v budově zhasla. Měla jsem pocit, jako kdyby se mi v hrudi usadil ledovec o rozměrech toho, který sejmul Titanic.

„Zpátky!“ vykřikl Leo a ne zrovna šetrně mě popostrčil, když jsem se ani nepohnula. Donutila jsem se potlačit rostoucí paniku a popadla vyděšenou Sandru za ruku. Byl čas vypadnout. Jen podvědomě jsem zaregistrovala, že dveře za námi se rozlétly a dovnitř se nahrnulo několik vojáků.

Prostorem se rozlehly rány výstřelů. Sandra vykřikla a zpomalila, ale já ji táhla dál. Vyběhli jsme zpět do patra, překročili dva nehybné muže, které jsme tam předtím za sebou zanechali, a zastavili se. Leo za námi zavřel dveře, které se automaticky uzamkly, a potom dvakrát vystřelil do jejich ovládání.

„To je na chvíli zdrží,“ řekl a otočil se k Sandře. „Kudy? Musí tu být ještě jiný východ než tenhle!“

Ona však neodpověděla. Jenom tam stála, přerývavě dýchala a pevně svírala mou ruku. Zdálo se mi to, nebo byla její dlaň opravdu tak studená?

„Zatraceně,“ zaklel Leo a zamračil se. Nebyla jsem si jistá kvůli čemu, ale pak jsem ucítila to co on. A to jsem ani nepotřebovala zapnout svůj super nos. Krev.

Sandra se náhle zakymácela, pustila se mě a svalila se na zem. Překvapeně jsem vyjekla a vrhla se k ní. Pak jsem si však všimla rudé skvrny na jejích zádech a zarazila se. Jen pomalu jsem ji otočila a pohlédla jí do bílé tváře.

„Konečně… jsem udělala… něco správně,“ vysoukala ze sebe a slabě se usmála. Potom jí klesla hlava a ona zůstala nehybně zírat do stropu.

Co se stalo, mi došlo až opožděně, ale zato v plné síle. Celá jsem se roztřásla a vyděšeně jsem se od Sandry odtáhla. Žádné hrdinství ani duchaplná slova rozloučení s… mrtvým.

„Ti vojáci stříleli ostrými,“ zamumlal za mými zády Leo.

„Nepovídej!“ vyštěkla jsem na něho ostře a vyskočila na nohy. Potřebovala jsem se uklidnit. A jak lépe přebít strach než se začít vztekat? Jen jsem si potřebovala najít jiný boxovací pytel než Lea. A podle hluku za dveřmi jsem mohla usuzovat, že se mi blížilo hned několik dobrovolníků. S pevně zaťatými zuby a sevřenými pěstmi jsem se postavila čelem ke dveřím a čekala.

„Teď není vhodná doba na pomstu,“ řekl Leo a pevně mě chytil za paži. Když jsem se ani nepohnula, postavil se přede mě a podíval se mi do očí.

„No tak, Laylo! Co z toho budeš mít, když se na ně teď bezhlavě vrhneš? Martinézová riskovala proto, aby tě odsud dostala! Ona byla ochotná se pro tebe obětovat!“

„Stejně jako ty,“ zasyčela jsem přes semknuté rty a pohled mu tvrdě opětovala.

„Cože?“ zeptal se zmateně a překvapeně ode mě o krok ustoupil.

„Slyšela jsem vás,“ zamumlala jsem a náhle ze mě všechna bojovnost spadla. Pevně jsem si objala hruď pažemi a trhavě se nadechla. „Vím, že mi odsud chceš pomoct, ale sám tu zůstaneš, protože nemáme dost socioramitinu.“

„Jak jsi nás mohla slyšet? Byla jsi v koupelně!“ namítl nevěřícně. Nepochybuju, že s tímhle nepočítal.

„Máme přece stejné geny,“ zašeptala jsem. „Taky mám lepší smysly než normální člověk. Ne sice tak dobré jako ty, ale mám. Vím, o čem jste spolu mluvili… Máš v plánu mě opustit!“

„Laylo, oba dva venku nepřežijeme,“ pokusil se mi to rozumně vysvětlit.

„Mohl sis o tom se mnou alespoň promluvit. Zeptat se mě, co si o tom myslím já!“ zaskučela jsem zoufale. Ach, my přecitlivělé holky.

Než mi však Leo stihl odpovědět, zablokované dveře v chodbě varovně zaskřípěly a o kousek se pootevřely.

„Jdeme!“ vykřikl Leo, chytl mě za ruku a rozeběhl se chodbou pryč ve stejném okamžiku, kdy vzniklou mezerou prolétlo několik vláken s ostrou špičkou na konci a sršící elektrickou energií.

„Já jsem ale ještě neskončila!“ zaprotestovala jsem, ale vzpomínky na honičky se Serovem mě přece jen donutily ho následovat.

„Nemyslíš si, že na hádky není zrovna vhodná doba?“ odpověděl mi přes rameno Leo.

„Já se nehádám! Já pouze říkám, že bez tebe nikam nejdu!“ vykřikla jsem. Okamžik nato Leo prudce zabočil, rozrazil jedny dveře a vtáhl mě dovnitř. V místnosti nebylo jediné okno, takže jsme se ocitli v naprosté tmě. Zády jsem se opřela o zeď a zhluboka dýchala. Cítila jsem, jak Leo stojí kousek ode mě, a stále jsem svírala jeho ruku, jako kdybych se bála, že se mi pokusí utéct už teď.

„Laylo, já –,“ začal potichu, ale já ho nenechala domluvit. Odlepila jsem se od zdi tak prudce, až jsem mu narazila do hrudi, a políbila ho. Být v tu chvíli ironická, asi bych řekla něco ve stylu, že byl zázrak, že jsem mu v té tmě omylem nezlomila nos, ale v ten okamžik mě přešel i sarkasmus. Nechtěla jsem nic jiného než takhle zůstat napořád. Do háje s vojáky, kteří nás honili po celé budově. Do háje s celým plánem na útěk. Do háje s docházejícím dechem, který mě donutil se od něho nakonec přece jen odtrhnout.

„Já tě nechci ztratit,“ zašeptala jsem, když jsem toho byla opět schopná.

„Ani já tebe,“ zamumlal a přitáhl si mě k sobě, až jsem přes jeho oblečení mohla cítit teplo jeho těla. „A proto musíš zůstat naživu. Musíš mi slíbit, že odsud utečeš a dostaneš se do bezpečí.“

„Jen když slíbíš, že půjdeš se mnou,“ odpověděla jsem.

Slabě se zasmál a vtiskl mi polibek do vlasů. „Slibuju,“ zašeptal a pustil mě. Neochotně jsem od něho odstoupila a přikývla.

„Pak já slibuju, že udělám cokoliv, abych se odsud dostala,“ řekla jsem pevně a takřka poslepu došla k protější stěně. Pokud jsem si dobře vybavovala profil budovy, měl by za tou zdí už být volný prostor.

„Tohle svou silou nedokážeš probourat,“ ozval se za mnou Leo.

„Začínáš skoro rozumět mému uvažování,“ prohodila jsem tlumeně, „ale ještě ani zdaleka neznáš moje schopnosti. Nepodceňuj sílu vzduchu.“

„A ty ji zase nepřeceňuj,“ upozornil.

Usmála jsem se. Lehce jsem se rozkročila na místě, přivřela oči, pozvedla ruce a začala jimi soustředěně vlnit. Vzduch kolem mě začal pomalu proudit všemi směry a já ho přitom sledovala, jako byste vy mohli sledovat šedé pásy dýmu.

Z chodby se ozvalo několik hlasů a dusot nohou, což mě vyrušilo ze soustředění. Zavrčela jsem a prudce se otočila ke dveřím.

„Musíme pryč,“ zašeptal naléhavě Leo a pevně stiskl svou zbraň.

„Co myslíš, že asi dělám?“ odsekla jsem mu a ukázala do rohu místnosti. „Jsou tu dvě ventilace. Obě příliš malé, než abychom se jimi kamkoli dostali.“

Překvapeně na mě pohlédl a zamračil se. Nevím, co se mu honilo hlavou, ale brzy došel k jednoduchému závěru, který napadl i mě. Jediná cesta ven je ta, kterou jsme sem přišli.

„Dobře,“ zamumlal a odjistil pistoli. „Drž se blízko u mě.“

„Proč?“ zeptala jsem se zmateně a stoupla si vedle něho. Než mi však stihl odpovědět, rozlétly se jediné dveře v místnosti a v nich se objevilo několik mužů. Než nás však našla světla jejich baterek, ozvalo se několik ohlušujících ran těsně vedle mé hlavy, až mi z toho začalo pískat v uších. Překvapeně jsem vykřikla a zakryla si je rukama.

Okamžik nato od vojáků vyrazilo naším směrem několik vláken sršících elektrickou energií. Leo mě strhl na stranu a znovu několikrát vypálil. Zaslechla jsem jeden bolestný výkřik, ale ten brzy zanikl v ohlušujícím rámusu.

„Leo! Já tě zabiju!“ vykřikla jsem, aby mě slyšel, a praštila ho do ramene, když se mě pokusil krýt vlastním tělem. Než mě stihl zastavit, vrhla jsem se kupředu, vyskočila a v kotoulu se vyhnula dalším paralyzérům. Když jsem se znovu ocitla na nohou, byla jsem již plně soustředěná. Vzduch kolem mě se rozvířil, jak jsem se prudce otočila a máchla rukou, a vyrazil kupředu jako tlaková vlna.

Vojáci, kteří nebyli schovaní za stěnou, popadali jako kuželky. Ostatní byli v tom okamžiku oslepení zvířeným prachem, který jsem jim vmetla do očí.

„Jdeme!“ zavolal za mnou Leo a vrhl se ke dveřím. Okamžitě jsem ho dohnala a zaútočila na prvního vojáka, který se mi připletl do cesty. Nepřemýšlela jsem, ale jednala. Byla jsem jako stroj, který přepnul na bojový mód.

Jednoho muže jsem omráčila ještě dřív, než si uvědomil, co se děje. Druhý na mě však již byl přepravený a můj útok vykryl paží. Vyměnili jsme si spolu několik neškodných úderů, ale ani jeden jsme nezískali proti tomu druhému žádnou výhodu.

Najednou jsem však koutkem oka zachytila pohyb, ale než jsem se tím směrem stihla otočit, udeřil mě někdo ze strany do hlavy takovou silou, až se mi zatmělo před očima, a narazila jsem bokem do zdi. Měla jsem co dělat, abych zůstala při vědomí, když mě voják, který mě sejmul, zezadu chytl a sevřel rukama takovou silou, až mě zvedl ze země. Ten, s nímž jsem do té chvíle bojovala, vyrazil dopředu, aby mu pomohl. Já však pokrčila nohy a vší silou ho kopla do hrudi, až hekl bolestí a odklopýtal zpátky.

„Přestaň, mrcho!“ zavrčel mi do ucha ten druhý.

„Tos uhodl!“ zasyčela jsem s jistou dávkou zadostiučinění a kopla ho do nohy, za což mě sevřel tak, až jsem měla pocit, že se mi pokouší rozdrtit hrudník. Náhle však chodbou zazněl další výstřel a muž mě překvapeně pustil. Rychle jsem se k němu otočila, abych mu mohla čelit, ale on se o nic nepokusil. Pohled upíral kamsi za mě a pak se jednoduše mrtvý skácel k zemi.

„Máš zbraň! Používej ji!“ zabručel podrážděně Leo, překročil tři muže, které zneškodnil, došel ke mně a vtiskl mi do ruky mou vlastní pistoli, kterou jsem do té doby měla v pouzdře.

„Já nejsem vrah!“ bránila jsem se dotčeně a pokusila se zbraň vrátit na její původní místo.

„Já taky ne,“ poznamenal Leo a sevřel mi zápěstí v ocelovém stisku. „Ale občas se musíš vzdát svých přesvědčení, když bojuješ za to, co chceš.“

Zamračila jsem se na něho, nakonec jsem však přikývla a spustila ruku s pistolí podél těla.

„Vypadněme, než dorazí posily,“ zamumlala jsem a vyrazila chodbou pryč. Leo se mnou rychle srovnal krok a ostražitě se rozhlížel kolem a naslouchal každému zvuku, který jeho citlivé uši dokázaly zachytit.

„Pozor!“ vykřikl náhle a odstrčil mě na stranu. V chodbě před námi se objevili další vojáci a okamžitě na nás zaútočili. Ucítila jsem, jak se mi do kůže zakousla ostrá šipka, a vykřikla, když mi tělem projela vlna bolesti. Trhla jsem sebou a podařilo se mi ze sebe drát paralyzéru strhnout. Přesto se mi třásla kolena náhlou slabostí. Tohle jsem fakt nesnášela!

„Pojď!“ vykřikl Leo a chytil mě za paži. Sotva jsem stála na nohou, ale rozeběhla jsem se zpátky a klopýtala za ním, aniž bych věděla, co má v plánu. Pokud vůbec nějaký plán měl.

Nebyla jsem si jistá jak, ale podařilo se nám dostat do úplně jiného traktu budovy. Své pronásledovatele jsme však ani na okamžik nesetřásli. Tušila jsem, že kdyby nás chtěli zabít, už by se tu za námi dávno honit nemuseli. To byla zatím naše jediná výhoda.

„Nemůžeme utíkat věčně!“ zafuněla jsem utahaně, když jsem začala cítit, že mi dochází dech. Leo se na mě rychle podíval, ale ani na okamžik nezpomalil a táhl mě neúprosně dál. Vyběhli jsme další schody a ocitli se v nejvyšším patře budovy. Tady už na oknech nebyly ani mříže. Proč taky? Skok z pátého patra by kohokoli zabil. Nezájem, že máte supergeny.

A pak mě něco napadlo.

„Počkej!“ vykřikla jsem a zastavila tak prudce, až jsem se mu vytrhla, a vrhla se ke skříni na zdi.

„Co to děláš?!“ vykřikl ohromeně, když jsem pažbou zbraně začala tlouct do zámku. „Nemůžeme se zastavovat!“

„Získej mi nějaký čas!“ odpověděla jsem mu ostře a znovu udeřila do kladky. Leo poznamenal něco nesrozumitelného a vrátil se o několik kroků. Za chvíli jsem uslyšela, jak dvakrát varovně vystřelil po blížích se mužích, aby zastavil jejich postup.

Konečně se mi podařilo zničit zámek natolik, aby šel sundat. S trhnutím jsem otevřela skříň a začala z ní vytahovat požární hadici. Nebyla moc dlouhá.

„Laylo! Hoď mi svou zbraň!“ zakřičel Leo, když mu došly náboje, a rozeběhl se ke mně.

„Tady. Chyť se toho,“ řekla jsem a vrazila mu konec hadice do ruky.

„Co s tím…?“

„Málo se díváš na televizi,“ odpověděla jsem mu dřív, než svou otázku stihl dokončit, a ukázala jsem na okno kousek od nás.

„Tohle nemyslíš vážně, že ne?“ zeptal se mě nevěřícně. Zasyčení paralyzéru, jehož hrot se zabodl do zdi mezi námi, mě ušetřilo odpovědi. Oba dva jsme pevně sevřeli konec požární hadice, rozeběhli se přímo proti oknu a skočili. Ucítila jsem, jak se mi do těla zařízly ostré úlomky, když jsme prorazili sklo a vyskočili do volného prostoru.

Kdyby na to byl čas, asi bych zapochybovala, jestli to byl dobrý nápad, ale v tu chvíli se moje myšlenky opravdu neměly kdy zabývat něčím takovým. Na to se mohlo pokazit až moc věcí.

Náhle se hadice napnula a zbrzdila náš nekontrolovatelný pád. Obloukem jsme prolétli nad trávníkem a narazili do zdi. To už jsem se neudržela a pustila se.

Tvrdě jsem dopadla na zem z třímetrové výšky a zaskučela bolestí. Byl zázrak, že jsem zůstala naživu. Leo lehce seskočil a vytáhl mě na nohy.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se starostlivě.

„Ne!“ zasyčela jsem na něho a snažila se mrkáním vyhnat slzy z očí. „Právě jsem zkusila bungee jumping na požární hadici! Samozřejmě že nejsem v pořádku!“

Tiše se mé sarkastické poznámce zasmál a podepřel mě. „Tak pojď,“ zamumlal a rychle vyrazil ke vzdálenému plotu. Jen letmo jsem se ohlédla, abych viděla ohromené tváře mužů, kteří zmateně stáli ve vyskleném okně a zírali na nás. Tohle se jim asi nestávalo denně.

Moc ráda bych řekla, že tím to všechno skončilo, ale to bych byla naivní a vy nejspíš zklamaní. Řev motorů jsem zaslechla ještě dřív, než jsem uviděla blížící se světla dvou terénních aut, která se k nám řítila zpoza budovy.

„Dělej, lez,“ pobízel mě Leo, když jsme společně doběhli k plotu a začali se škrábat nahoru. Jako kdybych to potřebovala říkat dvakrát. Během okamžiku jsem se dostala nahoru, přelezla ostnatý drát, přičemž jsem si o něj roztrhla kalhoty a podrápala ruce, a seskočila na druhé straně na zem.

Cítila jsem, jak se mi svírá hruď. Několik stovek metrů od nás byl les. Tam jsme se museli dostat, pokud jsme chtěli mít nějakou šanci na útěk. Nikdy bych nevěřila, že může být něco tak daleko. Jako kdyby se mi stromy vysmívaly a schválně se od nás vzdalovaly. Terénní automobily ani nezpomalily a projely plotem, jako kdyby tam žádný nebyl. Nemusela jsem se ohlížet, abych věděla, že jsou blízko.

Zbývalo nám posledních pár metrů. Posledních sto… padesát… deset! Bok po boku jsme vběhli mezi první stromy. Auta za námi prudce zabrzdila a jejich světla nám ještě několik metrů osvětlovala cestu. Ale i když jsme se jim dávno ztratili z dohledu, nezpomalili jsme.

Měla jsem pocit, že bych dokázala létat. Opravdu se nám to podařilo? Skutečně jsme jim utekli? Bylo skoro nemožné tomu uvěřit, ale… bylo to tak! Najednou jsem byla tak šťastná, že mi už bylo jedno, že sotva popadám dech nebo že moje nohy úpí. Bylo mi ukradený, že jsem pořezaná na všech místech, kde jsem měla odhalenou kůži, včetně obličeje.

A pak jsem zakopla o zbloudilý kořen a dopadla na obličej. Moje euforie zmizela, jako když praskne mýdlová bublina. Najednou jsem si uvědomila, jak mě všechno bolí. Byla jsem přesvědčená, že se už nedokážu ani postavit. Jenom jsem ležela rozpláclá na tlejícím listí jako přejetá žába a naslouchala tichým zvukům lesa. Jenže něco bylo špatně.

Pomalu jsem se nadzvedla na rukách a rozhlédla se. Byla jsem sama. Po zádech mi přejela ledová lavina. Vyškrábala jsem se na nohy a začala klopýtat zpátky.

„Leo?“ zavolala jsem ochraptěle a našpicovala uši. „Leo!“

Kousek ode mě zapraskala větvička a já ztuhla na místě. Cítila jsem, jak se mi napínají unavené svaly. Hruď se mi svírala, ale donutila jsem se soustředit. Smysly se mi zostřily mnohem pomaleji, než mi bylo milé, ale zanedlouho jsem ve tmě viděla mnohem lépe.

Pár metrů přede mnou se cosi pohnulo a já k tomu opatrně vykročila.

„Laylo?“ ozval se tichý hlas, který jsem sotva poznávala.

„Leo,“ vydechla jsem úlevou, doklopýtala až k němu a vrhla se mu do náruče. „Vyděsil jsi mě.“

„Omlouvám se,“ zamumlal a pevně mě k sobě přitiskl, až jsem cítila, jak mu buší srdce. Pak mě však pustil a odtáhl se. Pomalu si z ramen sundal batoh od Sandry a podal mi ho. Váhavě jsem si ho vzala a pohlédla mu do tváře. To, co jsem však spatřila, mě vyděsilo natolik, že jsem tam zůstala jen tak stát a nedokázala se pohnout.

Leo se mdle pousmál a rukávem bundy si setřel krvavé stopy ze svého obličeje.

„Slíbil jsem ti, že půjdu s tebou,“ zašeptal unaveně. „To jsem také udělal. Teď je na tobě, abys splnila svůj slib a udělala všechno pro to, aby ses odsud dostala.“

Ucítila jsem, jak mi po tváři stekla první slza, a zavrtěla jsem hlavou. Nedokázala jsem ze sebe vypravit ani slovo. Roztřesenými prsty jsem začala rozepínat batoh, ale Leo mi sevřel ruku, a když jsem k němu znovu zvedla oči, zavrtěl hlavou.

„Na to je už pozdě,“ zašeptal.

„Ne,“ vzlykla jsem. „Není. Musíme jít dál! Vždyť se nám to podařilo… Jsme venku! Musíme pokračovat!“

„Ty musíš pokračovat,“ odpověděl a ustoupil ode mě. Potom se zády opřel o nejbližší strom a svezl se podél něj k zemi. Pomalu jsem si klekla vedle něho a schoulila se mu na hrudi. Slzy mi z očí kanuly stejně jako jemu krev. Jediné, na co jsem v tu chvíli myslela, bylo to, že chci zůstat s ním.

„Miluju tě,“ zamumlal po několika vteřinách vyčerpaně. Rychle jsem zvedla hlavu a podívala se mu do očí těsně před tím, než je zavřel.

„Miluju tě,“ zašeptala jsem a naposledy ho políbila na chladnoucí rty. Okamžik nato jsem mezi stromy zaslechla psí štěkot. S trhnutím jsem se narovnala a rozhlédla se. Za kmeny vysokých jehličnanů jsem zahlédla několik světel, která se blížila mým směrem.

Vytřela jsem si slzy z očí a zapřela se o strom, abych se vůbec dokázala postavit. Rychle jsem si hodila batoh na záda a sevřela v dlani svou zbraň.

Naposledy jsem pohlédla na Lea a zašeptala jsem: „Vrátím se pro tebe. Tak to prosím vydrž.“

Potom jsem se otočila na patě a klopýtavě se rozeběhla pryč.

Už jsem nevnímala nic jiného než svůj vlastní dech a tlukot srdce, které mi znělo v uších jako údery bubnů. Ani nevím, co mě ještě dokázalo hnát kupředu, ale věděla jsem, že se nesmím zastavit.

Štěkot psů se chvílemi vzdaloval a zase přibližoval, jak se kolem mě smyčka pátračů utahovala. Pořád ještě byla tma, ale měla jsem pocit, že by se mělo brzy začít rozednívat. Ne že by to na celé věci něco měnilo.

S obtížemi jsem přelezla další padlý kmen. Ušla jsem ještě několik kroků, než jsem si uvědomila, že před sebou slyším téct vodu. Zastavila jsem se na břehu velké řeky a pohlédla na druhou stranu. Pomalu jsem vstoupila do ledové vody, ale už po jednom metru mi bylo jasné, že proud je příliš silný, než abych řeku dokázala přeplavat.

Za mými zády se opět ozvali psi, až jsem sebou trhla. Znovu jsem se donutila dát do běhu. Vyškrábala jsem se zpátky na břeh a vyrazila po proudu. Někde přede mnou se objevilo silné světlo, které mě oslepilo. Vykřikla jsem překvapením a vyrazila na druhou stranu. Po pár krocích jsem se však zastavila a zůstala stát. Mezi stromy se vynořilo několik mužů se zuřivě štěkajícími psy na vodítkách a zatarasili mi cestu. Kruh kolem mě se pomalu uzavřel a já po kotníky ve vodě už neměla kam jinam couvnout.

V poslední obraně jsem pozvedla zbraň a namířila na jednoho z vojáků. Všichni se zastavili a čekali. Měla jsem zásobník plný nábojů. Mohla jsem vystřelit… ale nedokázala jsem to. Prst na spoušti se mi chvěl. Nakonec jsem ruku spustila podél těla a zbraň nechala spadnout do chladné vody.

Jeden z vojáků se odpojil od ostatních a pomalu zamířil ke mně. Všimla jsem si, že má ruku položenou na zbrani. Byl opatrný. Já se však ani nepohnula a se svěšenou hlavou nehybně čekala. A pak jsem udělala něco, co asi nikdo nečekal.

Ze všech sil jsem vykřikla, až psi ohromením zmlkli, a rukama prudce opsala velký oblouk. Voda kolem mých nohou se vzedmula a jako dva hadi okopírovala pohyb mých rukou a udeřila muže do prsou takovou silou, až ho vyzvedla do vzduchu a odhodila několik metrů daleko, než se rozpadla v miliardu malých kapek a dopadla na zem, kde se vsákla do hlíny. Najednou nastalo hrobové ticho.

Sípavě jsem se nadechla a narovnala se. V hlavě se mi vybavila poznámka z mého sešitu z fyziky. Kapaliny, mezi něž se počítají i plyny, mají mnohem menší vaznost molekul než pevné látky. Tudíž je jejich pohyb mnohem snazší a jsou snáze rozpojitelné.

Jo. Fyzika. Co tím chtěl básník říci?

Že jsem se naštvala.

Ustoupila jsem dál do vody, až jsem prsty na rukou čeřila hladinu. Soustředila jsem se natolik, až jsem pomalu přestávala vnímat chlad, který se mi zakusoval do nohou.

„Chyťte ji!“ vykřikl kdosi. Vojáci se konečně vzpamatovali z ohromení a vyrazili proti mně. Instinktivně jsem zvedla ruce do vzduchu a z vody k obloze vystřelilo několik chapadel, která kopírovala moje pohyby. Mávla jsem pravou paží, jako kdybych tančila, a zkrocená voda se obloukem snesla na muže, kteří se ke mně snažili dostat. Měla jsem pocit, jako kdybych s tou vodou byla svázaná. Já bojovala za ni a ona za mě. Bylo to fascinující.

A pak se mi přes bundu do hrudi zakousla ostrá šipka. V ten samý okamžik mnou projel elektrický výboj, který se sice rozptýlil do vody a skoro mi neublížil, ale narušil moje soustředění. Vodní pilíře se rozpadly a jako jednolitá masa vody spadly zpátky do řeky. Než jsem znovu získala ztracenou kontrolu, ozval se přede mnou zvuk uvolnění stlačeného vzduchu, a když jsem překvapeně vzhlédla, spatřila jsem velkou síť, která letěla proti mně.

Se stisknutými zuby jsem pohnula molekulami vzduchu, ale ty bez účinku prolétly skrz a vyklouzly mi. Vykřikla jsem a pokusila se uhnout, síť na mě však dopadla celou vahou a srazila mě pod hladinu. Okamžitě se mi do úst i nosu nahrnula voda a já se začala topit, když mě těžké provazy stáhly ke dnu.

Potom jsem ucítila, jak mě cosi vleče po zemi, a než jsem se stihla vzpamatovat, vytáhli mě i se sítí na břeh. Několik dlouhých vteřin jsem byla pouze schopná vykašlávat vodu.

„Zdá se, že se nám do pasti chytlo nějaké zvíře,“ ozval se nade mnou povědomý hlas. Podařilo se mi otočit hlavu a pohlédnout na muže, který se ke mně skláněl a šklebil se.

„Serove, ty kryso,“ zaskučela jsem a marně sebou zazmítala.

„Říkal jsem Perezovi, že nebude tak snadné tě zkrotit,“ poznamenal Serov a spokojeně se usmál. „Věřím ale, že další pobyt v díře ti připomene, že patříš nám. A když ne, jsou i jiné způsoby, jak tě přinutit k poslušnosti.“

„Nikdy!“ zavřískla jsem a zapřela se nohama do sítě, jenže místo toho, abych se osvobodila, jsem se do ní ještě více zamotala.

„Spoutejte ji a naložte do auta,“ zavelel Serov a odkráčel do tmy. Místo něho se objevili tři muži a zvedli mě na nohy. Společnými silami mě vymotali ze sítě a nasadili mi na ruce želízka. Celou dobu jsem se jim snažila vykroutit a kopala jsem všude kolem sebe, ale sotva bych teď dokázala přeprat jednoho, natož všechny tři.

Vzpouzející se a křičící mě dotáhli k jednomu terénnímu autu a naložili na zadní sedadlo, načež si ke mně z jedné strany sedl voják.

„Nedělej si to ještě horší,“ poradil mi Serov a usedl za volant. Ucítila jsem, jak pod námi auto zavibrovalo, když nahodil motor a rozjel se mezi stromy.

Zoufale jsem si skousla ret, až jsem na jazyku ucítila vlastní nasládlou krev, a zabořila se hluboko do sedadla. Chtělo se mi křičet beznadějí, ale už jsem ze sebe nedokázala vypravit ani hlásku. Jenom jsem se chvěla a potlačovala vzlyky. Nechtěla jsem komukoli dát znát, že jsem prohrála. Ale oni to už stejně věděli.

Vysílačka na palubní desce zapraskala. Serov se pro ni natáhl a zapnul ji.

„Serov,“ ohlásil se.

„Máte alfu?“ ozval se Guntegův hlas z malého reproduktoru.

„Ano, pane,“ potvrdil a rychlým pohledem mě zkontroloval ve zpětném zrcátku. Tvrdě jsem mu pohled opětovala a ani nemrkla.

„Výborně. Přivezte ji zpátky na základnu,“ odpověděl Guntego.

„A beta patnáct?“ zeptal se Serov a s uspokojením se usmál, když jsem se zachvěla.

„Už ho sem dopravili. Snaží se ho udržet při životě. Hlavní je ale alfa. Nesmí vám znovu utéct, jasné?“

„Nebojte se. Ta už nikam nepůjde,“ odpověděl Serov a vrátil vysílačku zpátky na palubní desku. Věděla jsem, že mě provokuje, ale mohla jsem pouze skřípat zuby.

Auto se prodralo z lesa a najelo na kamenitou silnici. Sotva jsem si to však uvědomovala. Cesta se znovu stočila k řece a vůz vjel na dřevěný most.

A v tu chvíli jsem zaútočila. Vrhla jsem se dopředu a zaryla Serovovi nehty do obličeje. Zařval překvapením i vzteky a dupl na brzdu, až jsem zapadla zpátky do sedadla.

„Drž ji!“ zaječel na vojáka vedle mé maličkosti, který se na mě okamžitě vrhl. Začala jsem se s ním prát, zatímco Serov lovil z kapsy pouzdro s injekcí. Když se s ní otočil ke mně, zuřivě jsem zavrčela a vykopla mu ji z ruky. Potom jsem se chytla ochranné konstrukce auta nad svou hlavou a vytáhla se nahoru dřív, než mě stihl kdokoli zastavit, přičemž jsem hlavu vojáka, který se mě snažil zadržet, využila jako stupátko.

Jako blesk jsem přeskákala z tyče na tyč a seskočila na kapotu auta. Do noci zazněl výstřel, až jsem sebou trhla a ztuhla na místě.

„Ještě jeden pohyb a zastřelím tě,“ zavrčel Serov a já z jeho hlasu poznala, že to myslí vážně. Velice pomalu jsem se otočila a pohlédla na něho. Stál na sedačce řidiče a mířil mi na hlavu. Byl tak blízko, že jsem nepochybovala o tom, jestli by se trefil. No… slíbila jsem, že udělám cokoli, abych se odsud dostala.

„Vyřiď Perezovi, že mu děkuju za výcvik,“ řekla jsem klidným hlasem. A pak, než stihl cokoli udělat, jsem se odrazila, udělala salto vzad a skočila z mostu do hloubky pod ním. Nocí zaznělo několik výst

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .