Jsem průšvih jménem Klaudie

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Milena Durková

Jsem průšvih jménem Klaudie

Copyright © Albatros Media, 2016

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována
bez písemného souhlasu majitelů práv.

8

Když jsme se vrátily ze Žiliny domů, musela jsem dohánět dva dny školy a mamka výdělek za víkend. Jinak bylo naprosté ticho po pěšině. Luboš k nám vůbec nepřišel. Mamka o něm ani nemluvila. Já jsem se jí zeptala, co bychom dělaly, kdyby najednou zazvonil. Jestli bychom se s ním bavily jakoby nic. Mamka mi kupodivu vůbec neodpověděla, ať se o to nestarám. Jen řekla, že čte Sokrata a hledá řešení. Já vím, že taková odpověď zní, jako by mamka byla trochu cvok. Filozof ve starém Řecku určitě nepsal o tom, co dělat v případě, když se něčí přítel začne chovat divně. Ale já mamku znám a vím, že tím chtěla říct, že si neví rady.

Mamka se myslím bála, aby Luboš třeba nepřišel v noci ke stánku a nechtěl se s ní zase pohádat. Ale on nepřišel celý týden a potom druhý. Jako by se urazil, že jsme odjely, a za to s mamkou nemluvil. Pak už začal duben a udělalo se takové chladno, že mamce došel ve stánku rum, protože prodávala jen samý grog. Další noc byla pořád hrozná zima a mamka měla péřovou vestu a rukavice bezprsťáky, aby mohla brát drobné. Trochu ji škrábalo v krku a doufala, že se jí nespustí rýma, protože lidi neradi kupují jídlo od někoho, kdo je nastydlý. Jenže rýma se jí spustila a mamka musela hrozně smrkat. Vždycky když u stánku nikdo nebyl, stoupla si stranou, aby ji nebylo vidět okénkem, a troubila jako slon, aby mohla dýchat. A jednou při tom uslyšela, jak něco spadlo. Pak jak něco prsklo. Mamka se koukla a na podlaze ležela taková malá krabička, ale nebylo to nic, co by jí spadlo z poličky. A mamka zareagovala hrozně chytře a velice rychle. Honem tu černou krabičku překročila, fofrem odemkla dveře, vyskočila na schůdky a zase za sebou zabouchla. A přesně v té vteřině to ve stánku bouchlo a začalo tam hořet.

Mamka měla naštěstí mobil v kapse. Tak hned zavolala hasiče.

Skoro zároveň s hasičským autem přijela policie. Lidi, co šli pozdě večer od vlaku, se zastavovali a ptali se mamky, jak se to stalo. A mamka jen koukala na ten oheň a kroutila hlavou, že neví. Pak přijela záchranka, přestože se nikomu nic nestalo, a doktor dal mamce prášek na uklidnění, přestože mamka byla, až na to, že jí tekly slzy, úplně klidná.

Mamka mluvila s policií, odvážela věci, co neshořely, a přišla domů, až když jsem byla ve škole. Ale ráno před školou mi zavolala a řekla mi, co se stalo, abych se to nedozvěděla od někoho jiného. A odpoledne na mě po škole čekala. A všechno mi pověděla, jak se šla vysmrkat a o té krabičce s třaskavinou. A věděla úplně přesně, co mě napadlo, a řekla sama od sebe, že ne, že si to nemyslí. Že nevěří, že by Luboš něco takového udělal, a že to řekla i policii. Protože oni se jí ptali, jestli má přítele a jestli s ním v poslední době neměla nějaké neshody. Mamka jim řekla, že se s ní Luboš rozešel. Já jsem se divila, že mamka policii neřekla pravdu, protože se přece rozešla ona s ním, ale mamka řekla, že je to věc názoru, svým chováním se rozešel Luboš s ní. Navíc soukromé věci jsou soukromé.

Já si myslím, že mamka možná nebyla úplně na sto procent přesvědčená, že to neudělal Luboš. Protože jsem si všimla, co dělala. Vyhodila do odpadků nejen jeho pěnu na holení a žiletky, ale i takový legrační keramický cedník, co nám koupil a co se jí líbil. Ale když jsem se mamky zeptala, proč ten cedník vyhazuje, bylo vidět, že jí vadí, že jsem to viděla. Jo a pak chtěla policie mluvit se mnou.

Mamka byla ten den ráno hrozně roztržitá a málem zalila kytky vařící vodou z konvice. Ale nebyla to ta její roztržitost, jako když filozofuje nad nějakým problémem. Bylo to, jako když má starosti.

Řekla jsem, jak byl Luboš fajn a bral mě na windsurfing a na kuželky. A že se s mamkou rozešel, protože mamka neměla čas. Což byla pravda. Že neměla čas. A ti policajti mi dali džus a ještě se ptali, jestli se kvůli tomu Luboš zlobil. Já řekla, že asi jo, protože se s ní přece rozešel. A oni na mě chvíli tak jako zkoumavě koukali a pak mě dovedli na chodbu, kde mamka čekala, a řekli, že si mě může vzít domů.

Řekla jsem mamce, na co se mě policie ptala a co jsem odpověděla. Sama od sebe, aby byla klidná. Mamka byla spokojená, že jsem neřekla, jakým způsobem jsme odjížděly na Slovensko. A ještě řekla, že by bylo nemorální Luboše z něčeho takového obvinit jen proto, že si spolu nerozuměli. A že si myslí, že tu třeskavku hodil nějaký vtipálek. A že to bylo špatně udělané a křachlo to jen málo. Naštěstí.

Potom mamku chválili nejdřív v novinách, co vycházejí ve Vysokém, a pak i v Lidovkách, jak je hodná a statečná. Ti novináři se na mamku ptali bezdomovců, co chodili ke stánku, a proto se dozvěděli o čaji a houskách s česnekovým máslem. V novinách byla mamčina fotografie, tak ji zdravili lidi, co ji ani ze stánku neznali. A potom ji dokonce pozvali do jednoho televizního pořadu, kam zvou zajímavé lidi. Ale mamka tam nešla. Řekla, že článek s fotkou stačí a že chce mít radši klid, než být něco jako celebrita. A že se z Vysokého odstěhujeme.

Nejdřív jsem si myslela, že to říká jen tak, protože už nechce poslouchat, jak jí každou chvíli někdo řekne, jaké měla štěstí, že se jí nic nestalo. Protože já jsem ve Vysokém bydlela odmalička a chodila do školy a měla jsem tam všechny kamarádky. Taky mi mamka slíbila, že až jednou přinesu samé jedničky, dostanu čivavu nebo možná i pudla. Jenomže ta prskavka bouchla začátkem dubna a v půlce května už jsme poprvé spaly v Praze.

A jestli bylo ve Vysokém málo místa na psa, tak tady nebylo místo ani pro klapavku smrdutou. To je nejmenší vodní želva.

9

Když jsem se první ráno probudila v novém bytě, mamka už byla v kuchyni oblečená a učesaná a vařila vodu na čaj na náhradním vařiči ze svého stánku.

Hned se mě ptala, co se mi zdálo první noc v novém bytě. A jestli bych chtěla vajíčka sluníčka, jak jsem říkala volským okům, když mi bylo pět, ale teď už to říká jenom mamka. Já jsem měla špatnou náladu, ale viděla jsem, že mamka to schválně nebere. Ona byla rozhodnutá být veselá za každou cenu.

Nasypala jsem si oříškové müsli. A měla jsem opravdu mizernou náladu, protože jsem nevěděla, kde mám růžovou mikinu, co jsem si v Praze chtěla vzít první den do školy. A taky jsem nemohla najít mobil. Přitom jsem si byla jistá, že jsem si ho včera ještě ve Vysokém dala do kapsy u batůžku, co ho tam dávám vždycky. A nebylo mi jasné, kde a jak jsem ho mohla ztratit.

Mamka řekla, že je venku teplo, tak na dnešek stačí tričko. A že do školy ještě nepůjdu.

„Jak, nepůjdu?“ nechápala jsem. „Jak to, že nepůjdu do školy?“

„Nejdřív si to tady musíme trochu zorganizovat,“ vysvětlila mamka. A dodala, že se to o jeden den nezblázní. A ještě řekla, že se tvářím jako deštivý víkend a že takhle mě do nové školy nepovede.

Měla jsem trochu podezření, že mamce se nechce se mnou do školy, protože se nemůže dočkat, až budeme vybalovat. Navíc pár krabic a její psací stůl ještě stály na chodbě u schodiště.

Mně se tedy nechtělo vybalovat vůbec. Ale bydlet mezi krabicemi se mi taky nechtělo, tak jsem mamce kývla.

Mamka se do zabydlování pustila s děsnou vervou a strkala nábytek, až v něm praštělo. Přišel ten přítel té paní s oranžovými vlasy, co se s ní mamka včera seznámila. Přinesl elektrickou vrtačku, co hrozně rychle zašroubovává šrouby, a sestavil postele. Mamka mu dala láhev vermutu, co měla ještě ze stánku. On řekl, že má kamaráda truhláře, který by udělal novou kuchyň na míru. Mamka řekla, že ohledně kuchyně se musí domluvit s domácím, ale že spíš než na zakázku to vidí na něco levnějšího, nejspíš Ikeu.

Ten pán měl vytetovaného hada s otevřenou tlamou a jedovými zuby. Přímo na krku. Podle mě to vypadalo příšerně, ale mamka dělala, že to nevidí.

„Co je?“ zeptala se mě, když ten pán odešel. „Něco ti vadí?“

„To teda jo,“ řekla jsem naštvaně. „Že se vůbec nic nezměnilo. Že se zase bavíš s takovými lidmi. A pouštíš je k nám domů.“

Mamka na mě koukala pěkně zamračeně. Pak si sedla do křesla.

„Jakými takovými lidmi?“

„Takovými,“ řekla jsem. „Tetovanými.“

Mamka se zatvářila ještě víc a řekla:

„Ale že díky tomu tetovanýmu, jak ty říkáš, nebudeš muset spát na zemi, to nic neznamená, viď? Ty jsi mi ale princezna!“

„Jo!“ odsekla jsem. „A půjdu bydlet k babičce, protože je to u ní lepší.“

Mamka se najednou přestala mračit.

„To nejde,“ řekla úplně klidně. „Nemůžeš jen tak přestoupit na slovenskou školu.“

Tím mě mamka dostala. Protože se nenaštvala. Už jsem neříkala nic.

„Co ti vadí doopravdy?“ nedala se mamka. „Bojíš se nové školy?“

To jsem se trochu bála, ale v té chvíli mi to nepřipadalo nejhorší. Ještě jsme neměly všechen nábytek rozstrkaný na místa, a mně už bylo jasné, že nezbude místo na můj toaletní stoleček. Do ložnice mamka musela dát velký příborník, který byl ve Vysokém v obýváku. A hromotluckou skříň na šaty. Zbylo trochu místa u okna, ale tam by se dal zastrčit jedině kolmo a židlička už by se nevešla. Mamka ji položila nerozbalenou na skříň.

Řekla jsem, že babička měla pravdu, když říkala, že mamka nemá normální práci. Protože kdyby ji měla, nehodil by po ní nikdo prskavku, a nemusely jsme se stěhovat do tak malého bytu.

Mamka se pořád nenaštvala. Klidně odpověděla, že pokud jde o normální práci, mám náhodou pravdu. Tedy že ji nemá. Nemá totiž momentálně vůbec žádnou.

Teď jsem zůstala koukat já na ni. Myslela jsem, že mamka má vyjednáno, že bude pokladní v supermarketu. Říkala mi to a taky jsem slyšela, jak o tom mluví s babičkou.

„Ty nebudeš pokladní?“ zeptala jsem se.

„Nebudu,“ odsekla mamka.

„A proč?“ nechápala jsem.

„Protože bych měla ucourané rukávy,“ odsekla mamka. To ani nebyla odpověď, protože to nedávalo žádný smysl. Ale bylo mi jasné, že mamce se taková práce nelíbí. Že si radši zase bude hledat něco praštěného, jako prodávat v noci ve stánku u nádraží. Chtěla jsem se jí na to zeptat, ale mamka mi podávala nákupní tašku a peněženku.

„Přijela k nám babička z Ameriky,“ řekla už zase příjemným tónem. „A přivezla nám osminu vejce, teda másla, vejce, tři mattonky a tmavý chleba. Budeš si to pamatovat?“

„Ne,“ řekla jsem. Znamenalo to, že jo. Ale mamka už ví, že jí odpovídám ne, když se na něco ptá zbytečně.

Seběhla jsem po schodišti a vyšla z domu. Dole už alespoň nebyla ta hnusná chcíplá myš a venku svítilo sluníčko.

10

Naše nová ulice se svažovala směrem k široké ulici, co po ní jezdily tramvaje v obou směrech. Courala jsem se co noha nohu mine až na křižovatku k sámošce. To byla výhoda, měly jsme blízko na nákup. Myslela jsem na to, že takhle praštěnou a odvážnou mamku, jako mám já, asi jen tak někdo nemá. Ale v poslední době mě to docela štve.

V sámošce skoro nikdo nebyl, protože bylo teprve dopoledne. Naskládala jsem honem do košíku, co mi mamka uložila. U pokladny jsem se dívala paní pokladní na rukávy. Jenže ona měla blůzku s krátkým rukávem. Krásně nažehlenou. Také měla umělé řasy a pusu namalovanou tak, že vypadala jako růžové perleťové srdíčko. Moje mamka má dlouhé hnědé vlasy a ty si vždycky jen stočí a v týlu připne sponou. A všechny prameny, co jí během dne vypadnou, všelijak zastrká, aby jí nepadaly do obličeje. A když se pak náhodou koukne do zrcadla, řekne: „Ježkovy zraky.“ A sundá si tu sponu a stočí si pod ni vlasy a potom to jde znovu od začátku. Nedovedu si mamku představit, jak jednou rukou skenuje zboží a druhou si zastrkuje vlasy.

„Sto dvacet pět,“ opakovala netrpělivě paní pokladní. Podala jsem jí dvě stokoruny.

„Vejce!“ zavolala za mnou, když už jsem byla skoro u dveří. Vrátila jsem se a ona mi je podala dost nevlídně.

Vzala jsem si vajíčka a poděkovala jsem. A nedovedla jsem si představit, že by si moje mamka malovala pusu do srdíčka a že by jí vadilo, že někdo něco zapomněl. U ní u stánku zapomínali lidé hodně věcí, deštníky, peněženky, knížky a jednou jeden pán zapomněl psa. To jsem byla ještě malá, takže mi bylo líto, když se pro něj vrátil.

A jak jsem si myslela slovo pes – to už jsem byla venku na chodníku s vajíčky a zbytkem nákupu – najednou jsem psa uviděla. Byl to strašně velký vlčák. Měl huňatou hlavu skoro jako medvěd, a jak dýchal s vyplazeným jazykem, vypadal, jako by se usmíval.

Jenže pak jsem si všimla, kdo toho psa drží na vodítku. Byla to ta holka ze včerejška, co byla tak hrozně oblečená. I dneska. V teplákách s vytlačenými koleny a levňáckém bavlněném tričku.

„Čau,“ řekla mi, jako kdybychom se znaly.

Neřekla jsem nic.

„Viděly jsme se včera,“ řekla ta holka, jako by jí nedocházelo, že se s ní pořád ještě nechci bavit. „Když jste se stěhovaly. Já bydlím tamhle.“

Ukázala na dům na protější straně ulice, co měl vchod zastavěný lešením.

Pes té holky byl strašně krásný a mně se ho chtělo pohladit. Ale pořád jsem ještě myslela na to, co jsem říkala mamce, že by se měla kamarádit s jinými lidmi než takovými, co mají oranžové vlasy a na krku vytetované hady. Tahle holka se svými tepláky a děravými teniskami měla na tričku zapraný flek.

„To ses asi spletla,“ řekla jsem jí, i když ne tak nepříjemně jako včera. „Já se nepamatuju.“

Páni! Ta holka snad spadla z Marsu. Protože ona na mě vytřeštila oči, jako by jí ještě nikdo v životě nedal ťafku. Ale už nezrudla jako včera. Jen si přitáhla toho nádherného psa k noze, udělala vpravo v bok a chtěla přejít ulici. Ten pes jí to ale nedovolil, protože jelo auto a bylo už docela blízko. Zůstal stát a zaštěkal. Ta holka ho pohladila, a když auto přejelo, přešla a už se neohlédla.

Courala jsem se domů. Za křižovatkou jsem trochu přidala, aby mamka neměla starost, kde jsem. Začínalo mi vadit, jak jsem se chovala. A styděla jsem se, jak se to té holky dotklo. Měla sice hrozné oblečení, ale dala mi dvě šance.

A taky mě napadlo, že mamka je v tomhle ohledu mnohem chytřejší. Protože jsme tu teprve od včerejška, ale dá se říct, že už má jednu kámošku.

Za jediný den je to slušný výkon.

11

Mamka neúnavně uklízela a organizovala celé dopoledne. Otvírala jednu krabici za druhou a bědovala, že si je měla líp označit. Podle mě je ale měla označené dobře. Problém byl spíš v tom, že některé věci nebylo kam dát. Třeba nádobí a ostatní kuchyňské věci. Mamka narovnala krabice s kuchyňským náčiním vedle toho kohoutku, co pod ním nebylo umyvadlo, a řekla, že v neděli pojedeme do Ikey podívat se, co mají.

Dostala jsem půlku mamčiny skříně. Moje stará skříň zůstala ve Vysokém, protože by se sem už nevešla. Navíc vypadala děsně. Když jsem byla malá, nalepila jsem na ni spoustu všelijakých samolepek a ty už nešly sundat.

Mamka leštila okna v budoucí kuchyni a já se jí zeptala, jestli se chce podívat, jak jsem si srovnala věci. Mamka řekla, že to je moje věc, jak se zorganizuju, jen aby se tam ona ještě vešla se svými pěti tričky.

Nabídla jsem mamce, že jí oblečení srovnám, aby mohla ještě pověsit záclony. Mamka proti tomu nic nenamítala, tak jsem otevřela krabici nadepsanou velkým písmem TRIČKA. V té krabici byly dvoje džíny, jedny béžové kalhoty, letní sukně, jedny šaty, dvě blůzky, kozačky, zimní bunda umaštěná od párků u stánku a opravdu pět triček. A byla to jediná krabice.

„No, mami?“ Otočila jsem se k ní. „Kde máš oblečení? Kde jsou tvoje večerní šaty?“

Mamka si odhrnula oběma rukama vlasy a pěchovala si je do uzlu pod sponou, jako by chtěla získat čas.

„Všechno, co jsem neměla na sobě víc než dva roky, jsem vyhodila,“ oznámila. „A věci, co jsem nosila do stánku, kromě bundy, protože strašně smrděly párkama.“

„Takže tohle je teď úplně všechno, co máš na sebe,“ řekla jsem ohromeně.

„Ještě mám někde sandály,“ mávla mamka rukou. „A tyhle tepláky.“ Usmála se a dodala: „Když nový život, tak nový život, ne?“

Nový život? Na co, když ten starý byl úplně dobrý? Bylo mi skoro do breku. Co to mamku napadlo? Jak si sežene práci v Praze, když nemá ani hezké oblečení? Najednou mi připadalo, že babička má pravdu. Že mamka je opravdu moc výstřední a všechno přehání.

„Super,“ řekla mamka, když se pošesté ujistila, že záclona nevisí nakřivo.

Já jsem se s ní měla chuť pohádat kvůli tomu jejímu vyhozenému oblečení, ale ona se usmívala, jako že přijde něco příjemného. Požádala mě, abych jí pomohla rovnat knihy do knihovny. A vymyslela si, že je budeme řadit podle toho, kdy kdo z těch pánů filozofů žil, přibližně nebo doopravdy. Bylo mi jasné, že si to vymyslela proto, aby zamluvila to oblečení. A taky aby mě vzdělávala, když jsem nešla do školy.

Už jsme měly postavené dvě řady knížek, ale nebylo tam ještě ani jedno ženské jméno.

„Mami, proč je tolik filozofů a tak málo filozofek?“ zeptala jsem se. A hned mi došlo, že jsem touhle otázkou zamluvila, že jsem vlastně naštvaná. Mamka ožila a začala hned vysvětlovat.

„Já myslím, že to je špatně položená otázka,“ řekla. „Spíš se ptej, co by se na světě muselo změnit, aby bylo filozofek víc.“

Chvilku jsem o tom přemýšlela a pak jsem řekla, že bych se na to potřebovala najíst. Mamka se uchichtla a řekla, že pro dnešek bylo pořádkumilovnosti dost. A že mě zve na pizzu.

Malá pizzerie byla hned v ulici kolmé k té naší. Měli tam jen čtyři stolky, ale asi padesát druhů pizzy, kdyby se spočítaly všechny kombinace. Já jsem si dala houbovou, protože ji mám nejradši. Mamka říká, že pizza není zdravé jídlo, a objednala si zeleninovou. Ale byla na ní kromě sýra a kečupu jen brokolice a papričky z konzervy a mamka uznala, že moje houbová je přinejmenším chuťově lepší. Pak si mamka dala ještě kapučíno a šly jsme na procházku.

Procházely jsme se ulicí mezi vilkami a držely jsme se za ruce. Viděla jsem v jedné zahrádce moc hezkého psa, pudlíka barvy aprikot. Ale jedna věc na něm byla praštěná. Měl ofinu obarvenou na růžovou, takovou tu výraznou, co se jí říká „hot pink“. Zeptala jsem se mamky, jestli mi už brzy koupí psa bez růžové ofiny. Mamka se zasmála a řekla: „Kdoví?“ Bylo vidět, že má dobrou náladu. Řekla, že podle ní nový život začíná docela příjemně a že jsme dneska udělaly dobrý kousek práce. A že si zítra začne hledat něco, z čeho by koukaly nějaké koruny. A já půjdu do školy.

Což mi tu dobrou náladu hned zase nabouralo.

12

Tu noc jsem se pořád budila a koukala na stín na zdi, co ho tam dělal strom ze dvora. Venku svítil kulatý úplněk a já pořád počítala, za kolik hodin budu muset vstávat, oblékat se, čistit si zuby. Mamka spala jako dudek a tiše. Já jsem se vrtěla a převalovala, až jsem toho musela nechat, abych ji nevzbudila. Nakonec jsem to už nevydržela, vyšťárala potichu z nočního stolku baterku a šla po špičkách ke skříni. Nemohla jsem si vzpomenout, jestli jsem z krabice vybalila svoje černé džíny, co mají na zadní kapse vyšitou modrou kytku. Babička mi je koupila vloni v Miláně a jsou to moje nejlepší. Vůbec jsem nevěděla, v čem se v Praze chodí do školy. Ve Vysokém to bylo dost fuk. Ne úplně fuk, ale každý každého znal. Moje kámoška Zorka nosila všechno ze sekáče a občas jí maminka přinesla divné věci. Jednou za čas ji Zorka umluvila, aby jí koupila něco normálního. Já jsem zase musela nosit vyšívané svetříky na zapínání, co mi kupovala babička od jedné paní, co je kupuje obyčejné a vyšívá barevnými bavlnkami. Alespoň jednou za měsíc, rozhodla mamka. Tak jsem je nosila hned první pondělí, abych to měla za sebou.

Ale co si mám vzít první den do školy v Praze? První den je strašně důležitý. Hrozně nerada bych vypadala, jako že jsem úplně mimo.

Džíny s kytkami jsem našla. Měly pořád ještě dole roztřepenou nohavici, co mamka nestihla zašít, ale to nebude vidět. Jenže co k nim? Růžovou mikinu na zip mám nejradši. Jenže co když je v Praze růžová trapná barva? Probírala jsem se v komínku triček, až mi spadla baterka na podlahu a udělalo to pěknou ránu.

„Co je?“ ozvala se mamka.

„Nic,“ řekla jsem. Ale ona už vstávala. Zvedla baterku a posvítila si na mě a na otevřenou skříň.

„Ježkovy zraky,“ řekla a ani se nezeptala, co tady blázním. Šla do kuchyně a přinesla mi sklenici mattonky.

„Ráno moudřejší večera,“ řekla a vzala mi prázdnou sklenici. Jenže já stejně nemohla spát. Poslouchala jsem, jak v dálce cinkají tramvaje, a koukala, jak se rozednívá, ale záclony zůstaly šedivé. Napadlo mě, že mi slunce bude svítit na psací stůl, až budu psát úkoly, a že mi to možná bude vadit. A pak jsem najednou usnula.

Když jsem, hrozně nerada, otevřela oči, stála nade mnou mamka a křenila se od ucha k uchu. Na dlani pravé ruky držela talíř a kroužila s ním, jako by prováděla nějaké kouzlo. Na talíři ležely dvě zavinuté palačinky a kapala z nich broskvová marmeláda.

„Pojď honem,“ pobízela. „Už je čtvrt na osm.“

To snad není pravda! Zaspat zrovna první den, když jsem chtěla být v pohodě!

„To zvládneme,“ slibovala mamka. A navrhla, ať si vezmu obyčejné tričko. A sčesala mi vlasy do culíku.

„První den je lepší být v klídku,“ řekla, jako by to bylo bůhvíjaké moudro. Trochu mě uklidnilo, že mě mamka chápe, ale ty palačinky jsem stejně skoro nemohla spolknout.

„Pohoda,“ otravovala dál mamka. „Stejně přijdeme až po zvonění. A nejdřív musíme do ředitelny.“

Už jsem neřekla ani slovo, celou cestu do školy. Dokonce ani to, že žádné takovéhle problémy jsme nemusely mít, kdyby nebylo mamčiných nápadů.

Někdy má babička vážně svatou pravdu.

13

Moje nová škola byla od našeho domu jen dvě stanice tramvají. Nebyla větší než naše ve Vysokém, ale připadala mi mnohem míň moderní. Ale na chodbách byla cítit úplně stejně, dezinfekcí a trochu šatnou.

Mamka mě nepřestávala vytáčet. Měla totiž takové ty džíny, co jsou děravé, už když se koupí, ale co už se zase nenosí, jenže mamka si toho zatím nevšimla. A když jí to řeknu, tak odpoví jako kniha, že módu podle ní dělají lidi tím, co je baví nosit, a ne nějací návrháři u psacího stolu. A vlasy jí padaly ze spony na ramena, takže je musela pořád zastrkovat. Já jsem ji takhle s sebou nechtěla. Chtěla jsem, aby měla letní šaty a bílé lodičky a namalovala si pusu. Jenže mamce bylo úplně jedno, že je neupravená a vypadá jako cvok, protože mumlá latinská moudra.

Vyučování už začalo, tak byly chodby alespoň prázdné. Mamka se dole koukla na plánek a šly jsme do prvního patra do ředitelny. Mamka pořád říkala věci jako Non scholae, sed vitae discimus a hned to překládala, jako že se učíme pro život, ne kvůli známkám, ale já myslím, že to říkala jenom proto, aby mě trochu rozptýlila, protože mně pořád ještě nebylo vůbec do řeči. Navíc si pěkně odporovala, protože jestli se učíme pro život, proč ještě nemám aprikot pudla? Samé jedničky, to určitě! Mamka zaklepala na dveře ředitelny a mně připadalo, že zbytečně nahlas.

Jenže když se ozvalo dále, úplně to zadunělo. Ředitelka seděla v ředitelně za stolem a její vlasy vypadaly spíš jako zrzavá hříva. A byla tlustá. Tak bachratou ředitelku jsem v životě neviděla. Na bílé blůze měla drobky, protože zrovna jedla sušenky z otevřeného balení na psacím stole, a byly to zrovna moje oblíbené kulaté sušenky Princ! Blůzu měla úplně zasněženou. Ale nezatvářila se rozpačitě nebo naštvaně. Usmála se na mamku a řekla, ať se posadíme. Potom vstala, šla k umyvadlu a ty drobky si ometla. Když si sedla zpátky za stůl, znovu se na mamku usmála. Pak se koukla na mě a to bych nikomu nepřála. Bylo to, jako bych seděla pod rentgenem.

Začala jsem poslouchat, až když byla mamka v plném proudu povídání. Podle mě toho o nás nemusela povídat až tak moc. Jako že jsme samy dvě a že jsem levačka, ale nemám s tím žádné potíže, a že bych v tomhle pololetí potřebovala přidat v matematice. Jenže to vypadalo, že paní ředitelku to zajímá, protože poslouchala a pokyvovala. Potom mamce poděkovala a řekla, že dohlédne na to, aby měla hned od začátku dost informací o tom, jak to ve škole chodí a tak. Pak se ta ředitelka zase koukla na mě, ale tentokrát se to už dalo snést. A zeptala se mě, jestli bych k tomu, co moje mamka právě řekla, chtěla ještě něco dodat.

Řekla jsem, že mám dojem, že dodat už není co. Mamka se na mě dotčeně koukla, ale ta ředitelka se zasmála.

Mamka vstala, podala jí ruku a děkovala za pěkné přijetí. Já jsem poznala, že je mamce sympatická, protože mamka jí podala ruku doopravdy. Jako že s ní potřásla. Najednou ta ředitelka řekla:

„Já vás znám z novin.“

Mamka se tvářila jakoby nic, ale já věděla, že jí to spíš vadí.

„Bohužel,“ řekla. Pak už jen na shledanou a klaply za ní dveře.

Když mamka odešla, myslela jsem, že se mě ta ředitelka bude vyptávat na všechno možné, aby přesně věděla, co dostává za dáreček. Ale ona jen řekla, že mám příští hodinu fyziku. A ať jdu nejprve do sedmé A, která je na tomhle patře hned první učebna u schodiště, a tam chvíli počkám. Moje třída má dneska první hodinu volnou.

Poděkovala jsem a šla hned do té třídy. Když jsem vešla, seděly tam v hloučku čtyři holky a trochu se mě lekly. Asi že tam byl cítit lak na nehty.

„Čau,“ řekla jsem, ale žádná z nich neodpověděla. Jen na mě koukaly a pak kývly. Ale ne že by na mě byly zvědavé. Jen jako že jsem je vyrušila. A zase otočily hlavy do hloučku a bavily se dál.

Šla jsem až dozadu do třídy. Napadlo mě, že když se tváří tak nevlídně, měla bych buďto jít k nim a říct, kdo jsem, nebo jít na chodbu a koukat se tam třeba z okna. Ale to by mě mohl vidět nějaký dozor. A ptát se, co tam dělám a proč nejsem ve své třídě. To bych hned první den nechtěla.

Alespoň jsem si svoje nové spolužačky prohlížela. Jedna z nich měla moc krásné vlasy. Dlouhé a těžké, a jak pohazovala hlavou, létaly kolem ní a byl to pořád krásný světle hnědý pás. Ale to jejich oblečení… Bylo drahé, značkové.

Je to takové moje tajemství, protože bych to nemohla říct mamce, ona by se rozčílila. Ale mně se značkové oblečení hrozně líbí. Jednou jsem to mamce trochu naznačila, když jsem chtěla na zimu bundu, co se objednávala po internetu z Německa. Mamka řekla, že ta bunda je absurdně drahá a že nemá pocit, že by ta cena měla vliv na funkčnost oděvu. Tedy jak bude ta bunda hřát. A že stejně momentálně nemá mezinárodní platební kartu. A já jsem jí řekla, že my nemáme nikdy nic. A tou jedinou větou se mi podařilo mamku pěkně naštvat. Řekla, že jestli si tohle myslím, tak všechno, co ona dělá, je k ničemu. A jestli prý se domnívám, že kreditka z nás udělá lepší lidi, tedy jako kvalitnější. Já se nechtěla jen tak vzdát, tak jsem řekla, že pro ekonomiku země je rozhodně lepší, když lidi používají bankovních služeb a nakupují. Na to mamka neřekla nic. A místo aby se se mnou dívala na film, četla si Wittgensteina. To je jeden slavný filozof a my máme náhodou skoro stejné příjmení, jenom se píšeme s jedním t. Já jsem kvůli té bundě napsala babičce a ona mi ji okamžitě chtěla koupit. Ale já se bála, že se třeba s mamkou nepohodnou, tak jsem radši nosila tu starou.

Holky si podávaly mobil a četly nějaký e-mail nebo blog. A smály se. A pak taky psaly blog. Nebo možná chatovaly.

U nás ve Vysokém se nic z toho ve škole nesmělo. Bylo by fajn, kdyby se to tady smělo. Přemýšlela jsem, jak se na to šikovně zeptat, ale vtom zazvonilo tak hlasitě, až jsem leknutím nadskočila. Ta dlouhovlasá holka schovala telefon a všechny čtyři si posbíraly batohy a šly ke dveřím.

Nechala jsem je jít. Já nejsem normálně plachá nebo stydlivá, ale hrozně nerada někoho otravuju. Když mi došlo, že jsem se jich měla alespoň zeptat, kam mám jít na další hodinu, byly už skoro u schodiště. Napadlo mě, že bych mohla jít dolů a podívat se na ten plánek, podle kterého mamka zjistila, kde je ředitelna. A dál mě napadlo, že ale není jisté, že by to pomohlo, protože fyzika se nemusí učit pokaždé ve fyzikárně. Rozhlédla jsem se po třídě a všimla jsem si, že každý stůl má pod deskou takovou malou přihrádku, co jsme ve Vysokém neměli. Určitě tam někdo bude mít zastrčený rozvrh. Když budu vědět, která je to třída, najdu to snadněji, než když budu chodit po chodbě a ptát se, jestli někdo náhodou neví, kde má sedmá A fyziku.

Obcházela jsem mezi lavicemi a nakukovala do přihrádek. Hned se poznalo, kde sedí holka a kde kluk. Kluci měli větší chaos. Ale nikde nekoukal rozvrh. Až v poslední lavici u okna ležel sešitkový kalendář. Vytáhla jsem ho a otevřela. Na první stránce bylo napsáno: Že se nestydíš, koukat do cizích věcí. Na další bylo šikmo poznamenané telefonní číslo. Na třetí stálo: Ještě máš šanci být slušný člověk. Na čtvrté bylo velkými písmeny: FUJ! Na páté byl rozvrh pečlivě narýsovaný podle pravítka. Ale na příští hodinu tam bylo napsáno jen fyzika a pod tím maličkým písmem bohužel.

Ten zápisník byl legrační. Líbil se mi ten styl. Zalistovala jsem dál, protože jsem byla zvědavá na tu osobu, které patří. Jenže najednou se těsně vedle mě ozvalo: „Dovolíš?“ A někdo mi ten zápisník vytáhl z ruky.

Lekla jsem se a otočila se. Vedle mě stála ta holka, co se mnou už dvakrát mluvila.

Co jsem se k ní chovala tak nezdvořile. Když to řeknu mírně.

14

Koukala jsem na ni, jako by vletěla do třídy klíčovou dírkou. A cítila jsem se, jako bych byla tuba rajského protlaku a někdo mě přišlápl. Chtěla jsem vysvětlit, že jsem se jen potřebovala kouknout na rozvrh, protože nevím, kam mám jít na příští hodinu. Ale neřekla jsem nic. Bylo mi super trapné, že mě ta holka přistihla, jak si čtu v jejím zápisníku.

Navíc ona vůbec nečekala, že jí začnu něco vysvětlovat. Zastrčila si zápisník do kapsy u špinavého kostkovaného batohu a šla ke dveřím. Měla na sobě oprané džíny a tričko jako včera. Jen už na něm nebyl ten zapraný flek. Tak to asi bylo jiné. Byla hubená a při chůzi se klátila skoro jako kluk.

Pak se stalo něco překvapivého. Protože ona se u dveří ohlédla a zeptala se: „Víš, kam máš teď jít?“

Zavrtěla jsem hlavou. Pořád jsem byla červená, to jsem cítila.

„Já jsem jen chtěla…“ začala jsem. Ale tu holku asi opravdu nezajímalo, proč jsem listovala tím jejím sešitkem, protože mě přerušila:

„Tak pojď. Už bude zvonit.“

Cestou po chodbě neřekla vůbec nic. Jen se tak neelegantně klátila a hvízdala si. Klíďo píďo ve škole. A když jsme potkaly nějakou učitelku, tak se na ni za to hvízdání jen koukla a řekla: „No Maruško…“ Jako by jí to doopravdy ani moc nevadilo.

Ta divná holka totiž hvízdala fantasticky dobře.

Nikdy jsem nikoho tak hvízdat neslyšela.

15

V té nové škole jsem si připadala jako v Americe. Tedy já v Americe zatím nebyla. Ale mamka má jednu kamarádku a ta se tam přestěhovala. A psala, že si tam přijde, jako by měla nasednout na rozjetý kolotoč. A že nemá cenu čekat, že se ten kolotoč zastaví, protože ani nepřibrzdí.

Nová matikářka, jmenuje se Bělohlávková, mě hned ten první den vyvolala k tabuli. Tedy ona řekla, že by mě ráda „pozvala“ k tabuli, ale mně to moc vtipné nepřipadalo. Chtěla, ať vyřeším trojčlenku pomocí zlomků, a já netušila, jak se to provádí. Prostě jsme to ve Vysokém takhle nebrali. Tak jsem na to chvíli koukala a pak jsem si mohla jít sednout. Ukázalo se, že je to směšně jednoduché, jelikož se sečtou čitatelé a jmenovatelé. Ale aspoň bylo jasné, že nejsem budoucí Einstein, stejně by to časem prasklo… Po matice jsme měli třídní na zeměpis. Jmenuje se Alrrazzaq, protože její manžel je z Argentiny, ale všichni jí říkají Alenka, protože to jméno se prostě nedá vyslovovat xkrát denně. To jsem se dozvěděla od holky, kterou mi třídní přidělila, aby mi pomáhala, a taky mě vedle ní posadila. Jmenovala se Dita a byla to jediná holka, vedle které bylo volné místo.

Dita měla baculatý obličej a vlasy sestřižené rovně kolem uší na mikádo. A ráčkovala, ale ne moc, spíš to znělo zajímavě. Docela se mi líbila. Hned mi řekla, že si můžu opsat rozvrh hodin a ještě něco o pěveckém kroužku a že za každý pozdní příchod je žlutá karta a za tři žluté karty v pololetí se nesmí do kina nebo do divadla.

Ale to bylo bohužel skoro všechno, co jsem se dozvěděla. Zajímavého zatím nic. Dita mi pověděla jen školní věci.

Třídní se mi také docela líbila. Řekla třídě, že jsem se přistěhovala z Vysokého a že nechce slyšet řeči o psychiatrické léčebně, která se tam, jak všichni vědí, nachází, protože ty jsou v Praze také. A pak se mě přede všemi zeptala, jaké mám koníčky.

Řekla jsem, že hodně čtu. Raději bych řekla, že hodně surfuju. Jenže by se mě někdo mohl zeptat, jaké mám vybavení a tak. Ale to všechno patřilo Lubošovi, takže bylo definitivně po surfování. Myslela jsem, že třídní se zeptá na moje oblíbené autory nebo knížky, ale ona jen kývla, protože chtěla učit.

Bála jsem se, že když jsem řekla, že ráda čtu, někdo by mohl udělat narážku, že jsem si četla v tom Maruščině zápisníku. Ale nikdo nic neřekl. O tom ani o ničem jiném. Při poslední hodině jsem se musela dovolit na záchod. Sice jsem ho hned našla, ale bylo tam tak nakouřeno, že tam bylo modro. Asi jsem hodně načichla tím kouřem, protože když jsem se vrátila do třídy, byla čeština, češtinářka natáhla nosem vzduch a divně se po mně koukla.

Já bych ale mnohem radši měla hned první den průšvih za kouření během vyučování, než abych zjistila, že jsem se celkem třikrát chovala nezdvořile k holce, co se mnou chodí do třídy.

Cestou domů šla ta Maruška po ulici přede mnou. Když šla kolem výlohy drogerie, zahlédla mě myslím v odrazu ve skle. Ale nepočkala na mě.

Sice mě to mrzelo, ale moc jsem se jí nedivila.

16

Doma jsem si sedla v kuchyni, co tam ještě nebyla, na stoličku a seděla jsem tam bez pohnutí hrozně dlouho. A přála jsem si, aby se stolička se mnou vznesla jako v nějaké pohádce a zaletěla se mnou zpátky do Vysokého, do našeho starého bytu. Abych viděla oknem břízu, co vypadá jako jezinka s rozpuštěnými vlasy, a slyšela, jak venku vrkají hrdličky. A třeba i jak sousedka chodí sem tam po balkoně a hrozně nahlas telefonuje. Tady jsem slyšela tramvaje a cítila, jak se dům trochu třese, když projíždějí kolem. Teď odpoledne svítilo sluníčko do oken a bylo vidět, že mamka je napoprvé neumyla úplně dobře. Až to zjistí, vrhne se na ně znovu. Já řeknu, že v Praze je špinavější vzduch, ale ona to nebude chtít slyšet, i když je to jistě pravda.

Vlastně ten první den, když se to tak vezme, neproběhl tak zle. Spolužáci si mě spíš nevšímali. Jeden kluk do mě vrazil a neomluvil se, ale jinak byli všichni v klídku. To bylo určitě dobré znamení. Protože když si něčeho nevšímám, tak je to spíš normální.

Pak jsem si vzpomněla, že mám domácí úkol a že se na něj netěším. Dala mi ho třídní. Měla jsem napsat něco o Vysokém a seznámit spolužáky s městem, odkud jsem se přistěhovala. To jsem měla nahlas přečíst. Třídní řekla, že jestli si troufám, můžu mluvit i zpaměti.

Mamka se na mě vždycky zamračí, když řeknu o nějaké učitelce, že má blbé nápady. Ona říká, že učitelky mají hrozně těžké povolání a také nedoceněné. A že ona by to nikdy nezvládla. Že by pořád odcházela ze třídy na chodbu filozofovat.

Což je dost legrační představa. Ve třídě vznikne nějaký virvál a učitel odejde na chodbu, aby se nad tím v klídku zamyslel. Ale neměnilo to nic na tom, že tenhle domácí úkol byl trapný. Pochybuju, že někoho v téhle nové třídě zajímá menší město někde na Vysočině. Protože kdyby je zajímalo, tak už se mě dneska ptali, jaké to ve Vysokém je.

Asi nebude nikdo poslouchat. Nebo se najde někdo, kdo se bude pošklebovat. Jenže já mám Vysoké ráda, je to moje město. A nechci ho vnucovat, protože je mi fuk, jestli se někomu se líbí, nebo ne. Když mamce spadly do vany Pascalovy Myšlenky, tolik se na sebe zlobila, že si uložila půst na celý den a opravdu nejedla. A to by jí někdo mohl říkat věci jako – tak co, nechají tě ti tvoji filozofové najíst? Mamce by to určitě vadilo. Protože když má člověk něco rád a někdo o tom žertuje, trochu přestává chápat legraci.

Navíc o Vysokém ví každý hlavně to, že je tam zařízení zvané cvokárna neboli ťulpashaus. Jak už třídní řekla.

Naštěstí už mamka zapojila počítač. Nejdřív jsem nakreslila a naskenovala plánek psychiatrické léčebny a rozmnožila ho na tiskárně. Potom jsem si vzala mamčin slovník Psychologie a psychiatrie a našla v něm pár chorob. Dvě. Předpokládala jsem, že na víc nebude čas nebo to třídní nebude chtít poslouchat. Protože tím svým úkolem o Vysokém těžko myslela podrobnosti o schizofrenii a maniakální depresi.

Ty duševní poruchy byly dost hrůza. Když jsem dopsala, byla jsem ráda, že přes všechny ostatní potíže jsem alespoň normální. Relativně.

Šla jsem se najíst do kuchyně, co ještě žádná kuchyně nebyla, a pak jsem si napsala ostatní úkoly. Všechny čtyři. A myslela jsem na to, že ve Vysokém býval limit tři prověrky na týden a na den tři úkoly. V Praze to patrně bude tvrdší.

Aspoň že nejsem schizofrenik.

17

Mamka přišla domů až o půl sedmé. Začínala jsem už být nervózní.

Mamka padla do křesla a chvíli jen tak koukala před sebe. Pak se zeptala, jestli jsem jedla. Teprve potom jaký byl první den ve škole.

Já jsem čekala, že jakmile otevře dveře, už na mě bude volat, jaké že to v té škole bylo. Ale teď se mi zdálo, že ji to zajímá málo.

„No, jo,“ řekla jsem, „normálka.“

„Proboha, co se dělo?“ zbystřila mamka. Protože je jasné, že první den v úplně nové škole nemůže být normálka.

„Ale nic,“ řekla jsem a pověděla jí o úkolu, který mi dala třídní. Tedy jen o zadání.

Jenže mamce to nedošlo. Tedy nedošlo jí, jaká je to kravina. Úplně vážně přede mnou začala vypočítávat pamětihodnosti Vysočiny a radit mi, o čem bych se určitě měla zmínit. Kývala jsem, protože tím se alespoň ty druhé věci zamluvily. A hned jsem se mamky zeptala, co dělala ona. Mamka místo odpovědi sáhla do kabelky, tedy ona nosí spíš kabelu, protože s sebou vždycky nosí knížky, a nasypala mi do klína hromadu nějakých časopisů a papírů. Byly to prospekty z obchodů, kde se kupují kuchyňské linky.

„Tys nehledala práci?“ divila jsem se. Mamka na to neřekla nic.

„Mluvila jsem s domácím,“ odpověděla. „Je ochotný dát na linku padesát tisíc, protože po nás se byt bude pronajímat dál a linka tu samozřejmě zůstane. A taky je tahle místnost napsaná ve smlouvě jako kuchyně. Ale já nevím, jestli se do těch padesáti vejdu. Každá trochu pěkná linka stojí nejméně dvakrát tolik.“

„Proč jsi nehledala práci?“ zeptala jsem se.

„Protože jsem sháněla kuchyň,“ odpověděla mi mamka nápadně neutrálním tónem. Z toho se u ní pozná, že začíná být otrávená, ale pokračovala jakoby nic.

„Sporák už jsem objednala. Ale o skříňkách musím mluvit s domácím. Bude muset přihodit. I na tu Ikeu.“

Mamka si povzdechla a zašla do koupelny. A byla tam přesně hodinu, takže jsem na ni musela zaťukat, když jsem tam potřebovala jít.

K večeři jsme měly, co dům dal. A nedal skoro nic, takže jsme měly k jídlu jen to, co mě mamka poslala koupit včera ráno. Mamka při jídle koukala na televizi. Tedy na DVD v počítači, protože televizi jsme ještě neměly zapojenou na satelit.

„Měly bysme nechat zapojit televizi,“ řekla jsem.

Mamka ani nespustila oči z obrazovky.

„Spíš se uč do školy,“ řekla, „ať se dobře uvedeš.“

Normálně mi mamka takovéhle netaktní fráze neříká. Ale copak jí dneska můžu něco vykládat, když naschvál kouká na americký film? Takový, kde jde všem o život, ale zároveň se chovají, že jsou totálně nad věcí?

Šla jsem si lehnout a čekala, až pojede tramvaj, jak bude dům vibrovat, abych si na to zvykala.

Jenže jsem byla tak unavená, že jsem se toho ani nedočkala.

18

Příští den ráno byla mamka už oblečená a vzbudilo mě, jak pobíhala z kuchyně do pokoje. Měla normální kalhoty, ne džíny, a žehlila si halenku s růžovými proužky. Na stole měla místo své otlučené kabely připravenou normální kabelku.

„Nemůžu najít ty černé boty na podpatku,“ oznámila mi místo dobrého rána. „Asi jsem je nevzala. Mohla bych si půjčit ty tvoje modré s páskem?“

Kývla jsem a zívla zároveň. Máme s mamkou stejnou velikost bot. Takže já bych si vlastně mohla vzít do školy nějaké její krásné boty. Kdyby je mamka nenechala naschvál všechny ve Vysokém, aby mohla začít krásný nový život bez hezkých věcí.

„Drž mi palce,“ řekla mamka, vypnula žehličku, navlékla si halenku, dala mi pusu a vyběhla z bytu dřív, než jsem se jí stihla zeptat, kam se chystá.

Zívla jsem ještě jednou a přemýšlela, jestli má ještě cenu hledat mobil, když jsem ho nenašla doteď. Mamka asi doufá, že ho ještě najdu, protože kdykoliv se jí o tom zmíním, odvede řeč jinam a neřekne, že mi koupí nový.

Nakonec jsem si vzala knížku, že si budu při snídani číst. Jednu svoji přečtenou, protože jsem se ještě nestihla přihlásit do knihovny. Tak jsem si četla Bratry Lví srdce, co už jsem četla třikrát, a přála jsem si, abych měla ségru nebo bráchu. Jenže jsem věděla, že nemám. A prozatím by mi stačilo mít alespoň nějakou kámošku. Už jsem možná jednu mohla mít, a docela zajímavou, ale to jsem si stačila nádherně zkazit.

Když jsem sklapla knížku a koukla se na hodinky, připadalo mi, že času mám dost. Akorát. Jenže vtom mi to došlo. Nejsem doma! Nemám to do školy přesně sedm minut pěšky, pět minut, když chytím zelenou na přechodu. Musím dojít na tramvaj, pak jet dvě stanice a ještě půlku stanice pěšky.

Strašně jsem se lekla. Druhý den, a už přijdu pozdě. Co to říkala Dita o těch žlutých kartách za pozdní příchody? Ve Vysokém záleželo jen na tom, jestli člověka pustí školník, a to nebýval problém.

Rozhodla jsem se, že na tramvaj budu utíkat. Třeba budu mít štěstí a tramvaj zrovna pojede. Jenže se žádná neblížila, tak jsem zpomalila, stejně jsem už nemohla.

Skoro jsem ji přehlédla, protože u jejich domu stálo to lešení. U dveří seděla v podřepu Maruška a odemykala si kolo.

Dřepěla zády ke mně, tak jsem si říkala, jestli ji vůbec mám zdravit, když mě nevidí. Ale ona se najednou ohlédla a řekla první:

„Čau.“

„Čau,“ řekla jsem a zastavila. Byla jsem trochu bez dechu.

„Nejdeš náhodou pozdě?“ zeptala se Maruška.

A já jí to řekla. Jak jsem si četla Bratry Lví srdce a jak jsem zapomněla, že jsem v Praze a do školy to nemám sedm minut jako normálka. A jak jsem to říkala, začalo mi být fuk, že přijdu pozdě a jestli dostanu žlutou nebo červenou kartu. Stačilo mi, že to můžu někomu povědět.

Maruška se zasmála, ale ne, jako že by jí to připadalo legrační. Spíš chápavě. A řekla, že Bratři Lví srdce je skvělá knížka a že se nediví, že jsem se začetla. Pak nasedla na kolo a zeptala se mě, jestli chci vzít na nosič.

Koukala jsem na ni, jako by se mě zeptala, jestli si nechci půjčit brusle.

„Vždyť je to do kopce,“ namítla jsem nechápavě.

„Snad si nemyslíš,“ odpověděla klidně Maruška, „že tě potáhnu až ke škole? Na příští zastávce tramvaje se vyměníme.“

Tak jsem si sedla. Na každém rameni jsem měla jeden batoh, protože Maruška si nemohla svůj připevnit na nosič, když jsem tam seděla já.

Páni, ta holka měla páru! On to nebyl kopec jako vysoký kopec, ale prostě to nebylo úplně po rovině. Jenže ona to vyšlápla a u další zastávky ani nezpomalila. U školy jsme byly za pět minut šest sekund a ještě si stihla zamknout kolo.

Když jsme se poklusem blížily ke třídě, řekla jsem najednou, ani jsem si to nerozmyslela:

„Můžu na tebe po škole počkat?“

Maruška zavrtěla hlavou a řekla, že musí odpoledne se svojí maminkou k zubaři.

„Aha,“ řekla jsem. Ale nebylo to aha, jako že Maruška musí se svojí mamkou k zubaři. Bylo to aha, jako že vím, že se jí asi nechce.

Maruška mě najednou šťouchla prstem. Ale ne kvůli tomu aha. Chodbou se blížila učitelka a koukala na nás významně. Tak jsme zrychlily, abychom to stihly do třídy ještě před zvoněním.

Referát jsem měla mít až čtvrtou hodinu. Matika byla lepší jen o to, že už jsem nebyla vyvolaná. Jsou napřed a nesmí se nosit kalkulačky ani jeden den v týdnu, to ve Vysokém se v pátek směly. A čeština byla ještě horší. Když jsem se Dity na něco ptala, najednou mě češtinářka vyvolala a zeptala se, jestli vím, že existuje doplněk. Řekla jsem, že trochu. Protože doplněk je mi spíš záhadou jako asi každému. Češtinářka si nahlas povzdechla a řekla, jestli bych jí tedy mohla dát nějaký příklad. Měla jsem v hlavě úplně vyvětráno a neřekla jsem nic. A ona řekla, že bych tedy měla dávat alespoň pozor.

Třetí hodinu byl tělocvik. Šly jsme dolů do suterénu, kde byla tělocvična a hned vedle byla šatna.

Nejdřív jsem se docela těšila, ale potom jsem zjistila, že to nebude tak snadné. Ta šatna totiž byla děsně mrňavá. Každá holka šla na své místo a začala se převlékat nebo jen tak kecat s ostatními, protože bylo času dost. Nevěděla jsem, kam mám jít, abych někomu nezabrala místo. Zůstala jsem stát u lavičky u dveří a koukala, jestli mi třeba někdo řekne, kde je volno. Dita, co jsem s ní seděla a co se o mě měla starat, seděla a kousala jablko a povídala si s jinou holkou. Napadlo mě, že bych se mohla převléknout na té lavičce u dveří, ale najednou se otevřely dveře a z chodby se ozvalo hihňání. Stáli tam dva kluci puberťáci a koukali na mě. Byli tak vedle z toho, že vidí do holčičí šatny, že jim snad ani nedošlo, že jsem oblečená, a tudíž se nemají čemu smát.

„Zavírej,“ řvaly holky na mě, i když jsem vůbec neotevřela. Otevřel někdo z těch kluků tím, že hodil na nedovřené dveře tenisku. Vykopla jsem špinavou botu do chodby a zabouchla. Už byl nejvyšší čas se převléknout, a já pořád ještě nevěděla kde, protože všude bylo plno. Šla jsem k Ditě a zeptala se jí, jestli by se nemohla trochu posunout, protože se potřebuju převléknout.

Dita se na mě koukla, jako co ji otravuju. A pak mi řekla, ať se klidně převléknu, že mi v tom nebrání.

Řekla to nahlas, takže ostatní holky to slyšely. Nikdo se nezasmál, ale mně bylo trapné, že takhle se mnou mluví holka, se kterou sedím v lavici. Přece je normální, že lidi, co spolu sedí, drží spolu.

Koukla jsem se na Marušku. Byla bych šla k ní, ale ona se převlékala u radiátoru, kam holky naházely batohy a kde si k tomu nemohla ani sednout. A bylo jí to asi fuk, protože naházela věci na hromadu a četla si něco v mobilu.

Tak jsem se převlékla tam, kde jsem stála. Batoh jsem položila na zem a oblečení naskládala na něj. Pak řekla jedna holka:

„Dito, proč ji nenecháš aspoň pověsit věci? Vždyť Markéta stejně chybí.“

„To je dobrý,“ řekla jsem nahlas. Aby bylo jasné, že moje neochotná sousedka Dita si může trhnout nohou. Ani jsem se na ni nepodívala a šla jsem do tělocvičny.

Páni! Takhle nádhernou tělocvičnu jsem snad neviděla. Ani v televizi. Byla obrovská a nahoře měla malou kopuli s ochozem, odkud se dalo koukat dolů! Všechno svítilo novotou, dokonce i nářadí. A podlaha byla dřevěná, parketová, tmavá a lesklá. Skoro jsem se nemohla dočkat, až po ní poběžím.

Za mnou se do tělocvičny trousily holky. Už tuhle tělocvičnu znaly, proto nebyly tak nadšené. Pak se z kabinetu na nářadí vynořil tělocvikář a všechny holky přidaly do kroku a nastoupily. Nevěděla jsem, kam se mám postavit, a tak jsem zůstala stát stranou.

Ten tělocvikář žvýkal žvýkačku a byl úplně plešatý. Taky pěkně tlustý, vůbec nevypadal sportovně. Řekl mi, ať si stoupnu vedle Dany. Nevěděla jsem, která holka je Dana, ale ona trochu poodstoupila, abych se mohla zařadit.

Pak ten tělocvikář řekl, že dneska se bude šplhat na čas. Ale ne na tyči, nýbrž na provaze. Holky začaly naštvaně protestovat a někdo dokonce zavolal, ať si tam leze sám. Ale ten tělocvikář žvýkal dál a tvářil se, jako by nikdo neřekl nic drzého. Holky brblaly a šouraly se k lanům v zadním rohu tělocvičny.

„Slečna nová,“ řekl najednou ten plešatý tělocvikář. A koukal na mě.

„Witgensteinová,“ řekla jsem. „Klaudie.“

„Klaudie Wittgensteinová,“ opakoval tělocvikář. „Vy máte slavného jmenovce, že?“

„Já nevím,“ řekla jsem, nebo jen spíš pípla. I když je Ludwig Wittgenstein dneska nejznámější filozof dvacátého století, já jsem raději, když se to neví. Ve čtvrté třídě jsem se s ním vytahovala a jeden kluk mi pak říkal Prdgenštajnová. Dokud mu to třídní nezakázala.

Tělocvikář naštěstí zase hned pokračoval:

„Tak prosím, dámy, k lanům! A šplháme podle abecedy!“

Znamenalo to, že jsem měla lézt v poslední skupině, s Topolovou a Zázvorkovou.

Po provaze se šplhá děsně blbě. Některé holky se dostaly do půlky nad ribstoly. Maruška skoro nahoru, ale pak se jí provaz smekl a strhla si kůži na dlani. Požádala, jestli smí slézt dolů.

Na tom tělocvikáři bylo vidět, že mu vadí, že zrovna Maruška si spálila dlaň. Přitom ostatním holkám říkal, ať nejsou bábovky.

„Safryš, Máří, co mi to tu děláš?“ řekl jí. „Ještě si na mě přijdou z konzervatoře došlápnout!“

„To je dobrý,“ odpověděla Maruška, ale bylo na ní vidět, že ji ruka bolí.

„Tak honem, poslední!“ tleskal tělocvikář. Já jsem ale myslela na Marušku, že se jí bude špatně jezdit na kole, takže jsem nereagovala na písknutí, že máme začít šplhat. A tělocvikář řekl najednou docela příjemně:

„Klaudie, o Marušku se neboj, dáme jí sterilní gázu. Tak honem šplhej.“

Vyskočila jsem na provaz. Já mám mizerný čas na krátkou i dlouhou trať a skáču snad ještě hůř. Ale z nějakého důvodu umím šplhat na provaze. Tak jsem klidně jako opice došplhala k modrému pruhu, plácla po něm dlaní a sešplhala dolů. Taky jsem se při tom trochu spálila, ale nestálo to za řeč.

„Tak,“ řekl tělocvikář a hvízdl bez píšťalky. „Tohle jsem už dlouho neviděl. Navrhuju, dámy, abychom Klaudii zatleskali.“

Všechny holky mi zatleskaly. Samozřejmě jsem zrudla a koukala do podlahy. Ale udělalo mi to dobře. Hlavně proto, že většina holek se na mě usmívala. Jako by byly rády, že alespoň někdo se nahoru vyškrábal. Když jsme se převlékaly, jedna holka, jmenovala se Martina a byla krásně tiziánově zrzavá, mi řekla, ať se obléknu na té prázdné lavičce. Že pohlídá dveře, aby dovnitř nikdo nevrazil.

Další hodinu byl zeměpis. Samozřejmě jsem se nehlásila, ale třídní si bohužel pamatovala, co mi uložila.

Ale mně se po tom, co se mi povedlo šplhání a jedna holka sama od sebe pohlídala dveře, abych se mohla v klidu převléknout, už nechtělo číst o psychiatrické léčebně. A tak jsem ten papír a plánky blázince ani nevytáhla z batohu. Řekla jsem, že zeměpisná šířka Vysokého je 49 stupňů 37 minut a zeměpisná délka 15 stupňů 35 minut, to jsem si doma přečetla ve starém sešitě. Potom jsem blábolila o Karlu Havlíčkovi Borovském a jeho rodném domě, co je ale v Havlíčkově Brodě, a zamíchala jsem do toho národní obrození a tak všelijak. Abych nějak zaplnila těch deset minut.

Když jsem skončila, třídní řekla, že tohle byl příspěvek spíš do literatury než do hodiny zeměpisu, ale že ty zeměpisné souřadnice ho zachránily. A že mě vítá mezi své žáky. Pak požádala třídu, aby mi na uvítanou zatleskala.

Některé holky se začaly smát. Já taky. Protože bylo srandovní, že mi už v druhé hodině po sobě měly tleskat. Ozvalo se pár plácnutí, ale víc toho smíchu.

Pak se mě třídní zeptala, jestli už jsme ve Vysokém probírali americké státy. A jestli ne, musím si opsat něčí poznámky, protože v pondělí bude z téhle látky prověrka. Kývla jsem, že to beru na vědomí, ale radost jsem neměla. Že se budu muset našprtat padesát států, mi vadilo mnohem méně než představa, jak prosím Ditu, ať mi půjčí ten svůj krasopisný sešit s kytičkami na obálce. Asi nebude chtít, když je ta prověrka už v pondělí. Klidně bych si mohla najít americké státy na internetu a naučit se je sama. Ale je možné, že Alenka bude chtít nějaké speciální věci. Jenže po tom, jak se Dita ke mně chovala v šatně před tělákem, jsem se rozhodla, že si ode dneška poradím bez ní. Kdykoliv to půjde.

Poslední hodinu byla hudebka. Učitelka seděla u piana a vysvětlovala nám rozdíl mezi křížkem a béčkem. Všimla jsem si, že Maruška má na lavici otevřenou nějakou knížku, podpírá si hlavu na lokti a v klídku si čte. Ta učitelka ji ani nenapomenula, že nedává pozor.

Byl to už druhý vyučující, který si Marušku tak nějak předcházel. Ale proč? Napadlo mě, že dneska bych třeba mohla zkusit jít s Maruškou domů. Stejně jsem jí ani pořádně nepoděkovala, že mě ráno dovezla do školy. Jenže se stalo něco, co jsem nečekala.

Před školou na mě čekala mamka.

19

Nejdřív jsem ji skoro nepoznala. Tak především byla ostříhaná nakrátko. Úplně na kluka. Ale slušelo jí to a vyniklo, že má dlouhý krk. A na sobě měla džínové propínací šaty. To byla vzácnost. Moje mamka je kalhotová. Sukně nosí vlastně jen, když ji babička přemluví, aby s ní šla v neděli do kostela.

Přes rameno měla mamka svůj černý kožený batůžek a na bosých nohách sandály. Opravdu jí to tak strašně slušelo, že jsem byla pyšná, že je moje mamka. Navíc měla hrozně dobrou náladu.

„Tak co, Pražando,“ řekla mi a dala mi pusu. Hned mi bylo jasné, že se stalo něco dobrého. Jenže mamka mi nechtěla říct co. Tedy alespoň ne hned. Prohlásila, že má hrozný hlad a že mi to řekne, až se nají. A kam že bych chtěla jít. Navrhla jsem honem tu pizzerii, co už jsme tam byly, aby mě mamka dlouho nenapínala.

„Takže,“ řekla mamka, sotva měla před sebou talíř, „mám práci!“

„Ty sis to rozmyslela?“ zeptala jsem se. „S tou pokladní?“

Mamka se usmála.

„Jo a ne.“ Zamyslela se a při tom žvýkala.

„Vlastně spíš ne a jo.“

Mamka si potrpí na jazykovou přesnost. Někdy mi to leze na nervy, protože pak dlouho trvá, než se něco dozvím. Ale dneska měla mamka dobrou náladu. A sama se nemohla dočkat, až mi to řekne.

„Dneska v noci jsem nemohla spát,“ řekla. „Protože mi bylo jasné, že až koupíme tu kuchyň, budeme finančně skoro na nule. Tak jsem se rozhodla, že do té sámošky přece jen zajdu. Jenže jsem se tam měla přijít představit už před dvěma dny, a když jsem se dostavila s takovým zpožděním, už samozřejmě neměli zájem. Tedy, řekli mi o jiné samoobsluze, kde prý potřebovali pomoc do skladu. Asi mě chtěli doporučit konkurenci…“ Mamka se uchechtla.

Rozesmála jsem se. Bylo mi jasné, že tenhle příběh dopadne hrozně dobře, jinak by mamka nedělala vtípky.

„V té druhé sámošce ale nikoho nechtěli ani do skladu,“ pokračovala mamka. „Tak jsem se rozhodla, že se jen tak projdu a zamyslím se, co dál. A když už jsem chtěla jít na tramvaj a jet domů, všimla jsem si té cukrárny.“

Mamka uviděla malou cukrárnu, kde byla na dveřích cedule „Přijme se prodavačka“. Paní majitelka stála zrovna u otevřené výlohy a přerovnávala krabičky.

Mamka si v té cukrárně dala laskonku a čaj a dala se s paní majitelkou do řeči. Ta cukrárna byla taková spíš miniaturní. Byly tam jen dva stolky a čtyři místa na sezení hned u té výlohy. Paní majitelka byla mladá jako mamka a pořád na ni koukala, jako by ji už někde viděla, ale nemohla si vzpomenout kde.

Mamka té paní cukrářce řekla, že ví, že samozřejmě nemůže počítat s tím, že by měla zájem zaměstnat osobu, která se právě přistěhovala a v Praze zatím nikoho nezná, takže nemá žádná doporučení. Ale chtěla by se jí stejně zeptat, jestli už má nějaké zájemce o to místo. Cukrárenská paní najednou vykulila na mamku oči a řekla, že už ví, kde mamku viděla. Že ji zná z novin a ještě z rozhovoru v časopise. Mamka je přece ta majitelka stánku s občerstvením, co po ní hodili bombu!

Mamka to připustila. Tedy že je ta majitelka. A taky se hned zvedala, protože předpokládala, že někoho, po kom házejí třaskaviny, ta paní cukrárenská nebude chtít už vůbec. Jenže ona se začala hned mamky vyptávat, jestli by mohla pracovat na plný úvazek, alespoň ob jeden týden. Protože ona to brala tak, že když o mamce četla v tisku, je to, jako by ji znala. V tom článku bylo otištěné i to, co o mamce říkali bezdomovci, jak jim vařila čaj a dávala zadarmo housky s česnekovým máslem. Oni měli mamku rádi, i když jim do toho čaje nedávala rum. Pan Kryšpín o mamce řekl, že je anděl a že by se s ní hned oženil, kdyby mu trochu toho rumu do čaje cvrnkla.

A teď to, co řekl pan Kryšpín, působilo úplně jako zázrak. Protože ta paní cukrárenská s mamkou začala mluvit jako s někým, kdo je poctivý. A vysvětlila jí, jakou výpomoc by si představovala.

Ta paní cukrářka neměla moc času v té své cukrárně prodávat. Měla přítele v Belgii a pořád za ním jezdila. Jenže ta cukrárna byla finančně v plusu a nájem byl zaplacený až do konce roku. Tak potřebovala najít někoho, kdo by jí pomohl udržet cukrárnu alespoň na té úrovni, na které je.

Mamka zářila.

„Představ si, že ona mě vzala na čtrnáct dní na zkoušku! Týden tam bude se mnou a zaučí mě, jak se to dělá, a potom tam budu sama, protože pojede do té Belgie. Tak bude všechno na mně.“

„A to ti asi zaplatí hodně peněz, viď?“ zeptala jsem se s plnou pusou. Hrozně ráda bych totiž o prázdninách někam na jazykový kurz. Třeba do Velké Británie. Nebo alespoň do Německa.

Mamka se usmála. Řekla, že s penězi to v tomhle zaměstnání nebude nijak zvláštní. Že jí paní cukrárenská nabídla minimální mzdu za částečný úvazek. Mamka viděla, jak jsem zklamaně protáhla obličej, a tentokrát se zasmála.

„Nepředstavuj si,“ řekla, „že se někam přistěhujeme a vstoupíme rovnou do pohádky.“

„To si nepředstavuju,“ ohradila jsem se. „Ale už je mi jasné, že tam budeš od nevidím do nevidím a ta paní zatím bude randit v Belgii.“

Mamka se nejdřív zamračila, ale potom řekla:

„Jenže ta paní cukrářka, jmenuje se Jitka Hálková, mi nabídla možnost, jak si příjem vylepšit. Můžu tam totiž prodávat svoje domácí pečení. V omezeném množství a taky si musím hradit suroviny a třicet procent z výdělku jí odevzdat. Ale můžu tam prodávat svoje vlastní moučníky.“

Nechala jsem si to minutu projít hlavou. A nelíbilo se mi to.

„A v čem budeš péct,“ zeptala jsem se, „když ani nemáme troubu? Nebudeš mít čas ani na filozofii.“

Byla jsem tak rozčílená, že mi přestala chutnat moje oblíbená havajská pizza s dvojitým ananasem. Položila jsem pizzový trojúhelníček a měla jsem mizernou náladu.

Mamka si povzdechla. Chvíli mě nechala. Pak řekla:

„Budeš to mít studené.“

Frkla jsem nosem, jako že je mi to fuk.

Mamka mi začala vykládat, že cukrářství se jí vždycky líbilo. I když nebudeme mít hodně peněz, alespoň se něco naučí. To je přece skoro tak dobré jako peníze. Každopádně je to vyhlídka.

Mě ale mezitím už napadlo něco dobrého. Když bude mít mamka tolik práce, nebude mít sice moc času pro mě, ale nebude mít ani čas na nějakého dalšího přítele. Protože já už jsem žádného nechtěla. I když to znamenalo, že nebudeme jezdit na Vranov surfovat a budeme zase vláčet minerálky do schodů samy dvě.

„Hm,“ řekla jsem, abych to mamce nedala zase tak moc lacino. Vzala jsem si pizzu a znovu do ní kousla. Byla fakt studená.

Mamka se usmála. Spíš úlevně než že by měla bůhvíjakou radost, že jí dovolím prodávat v cukrárně. Asi ji předtím ani nenapadlo, že bych mohla dělat potíže.

„Mám pro tebe překvápko,“ řekla. „Dneska k nám přijde na návštěvu Jája.“

To mě potěšilo. S Jájou je legrace. A vždycky mi něco přinese. Pak jsem si něčeho všimla. Mamka musela být z pomyšlení na Jáju trochu nervózní, protože si začala zastrkovat prameny, co jí vypadly z účesu. Jenže už žádné dlouhé vlasy neměla, tak nebylo co zastrkovat, a tak položila ruku zpátky na stůl. A já viděla, že je nesvá. Že jí ty dlouhé vlasy chybí. Maličko jsem zatřásla hlavou. Moje vlasy visely pořád do půlky zad a příjemně mě hřály do ramenou. Věděla jsem, že bych je nedala. Ani kdybych výměnou měla být v té nové škole oblíbená a dostávat zadarmo samé jedničky.

Prostě ne.

20

Když jsme se vracely domů, někdo na nás volal jménem. Byla to Jája, šla zrovna od tramvaje. Když uviděla mamčinu ostříhanou hlavu, vyjekla: „Ježíšku na křížku!“

To ona říká často. Proto ji mamka málokdy zve, když je u nás babička. Babička je nábožná a nesnáší, když tyhle věci říká někdo, kdo zbožný není.

Mamka Jáje řekla, že je to čistě praktické opatření kvůli tomu, že bude pracovat s potravinami, respektive přímo se surovinami. Dlouhé vlasy a pečení nejdou dohromady.

Jája ale nevycházela z šoku. Řekla mamce, že to teď vůbec není ona. Ale mamka zrovna odemykala venkovní dveře, a tak se ani nebránila. Jen Jáju požádala, ať počká s dalším komentářem, než budeme doma.

Než jsme vystoupaly do třetího poschodí, Jája se uklidnila. Ona je taková. Rychle na člověka vyběhne a pak to najednou nechá plavat. Takže o mamčině účesu se už ani jednou nezmínila. Což znamenalo, že to bere. Naštěstí, protože já věděla, že mamce vadí obě věci: ostříhání i poznámky na to téma.

Jája mi přivezla tričko. S krátkým rukávem a růžovými proužky, elastické, jaké se dá nosit i dvakrát týdně a člověk nevypadá divně, protože je jasné, že se jedná o tričko oblíbené. Když mamka to tričko viděla, odpustila myslím Jáje ty poznámky o svém sestřihu. Protože bylo jasné, že Jája pochopila, o co tady jde. Dřív mi dávala samé věci, co se nedaly nosit do školy, jako třeba tílka s flitry a tenkými ramínky. Ale teď jí došlo, že momentálně potřebuju něco jiného.

Mamce Jája přivezla kuchařské knihy. Samé moučníky a cukroví. Jedna knížka byla anglicky a jedna dokonce italsky. Všechny byly z knihovny Jájiny maminky, ona už dlouho kuchařky sbírá. Mamka řekla, že je všechny co nejdřív v pořádku vrátí. Jája mávla rukou, ať se nenamáhá, že její maminka má těch kuchařek už tolik, že je začíná odnášet v krabicích do sklepa. Navíc její maminka má cukrovku, takže by sladké neměla.

Mamka se Jájou si uvázaly zástěry a daly se do pečení. Sice jsme ještě neměly sporák s troubou, ale mamka měla pořád tu svoji elektrickou ze stánku, co v ní někdy ohřívala. Jája měla dobrý nápad. Upekly s mamkou obyčejné kulaté sušenky z cukrového těsta, takové velké jako v americkém stylu. A pak na ně udělaly žlutou, oranžovou nebo zelenou marcipánovou polevu, a když ta poleva uschla, kreslily na ni čokoládou smajlíky. Taková sušenka je prima pro děti nebo jako dárek pro pěkný den.

Směla jsem s nimi sedět v kuchyni. Ve Vysokém by mě asi mamka poslala, ať zavolám nějaké kamarádce, ale tady mě neměla za kým poslat. Jája je hrozně upovídaná. Hrozně ráda vypráví o svých manželích a přítelích. A dělá z toho samé legrační historky. Někdy zapomene, že jsem s nimi, a řekne něco, co bych neměla slyšet. A mamka občas taky zapomene a směje se tomu.

Dneska Jáje vyprávěla, jak měla jednoho přítele a ten byl děsně nepořádný na svoje věci, takže jí třeba nechal svoje špinavé ponožky v obýváku na gauči. Jáje to hrozně vadilo, ale nechtěla nic říct, protože se znali teprve krátce. Jenže pak se ten přítel k ní chtěl nastěhovat, jenže jí to předem neřekl. Jája přišla domů a zjistila, že si tam nanosil kufry a krabice a všechno z nich vybalil na stůl a na podlahu. Jenže pak ho to vybalování přestalo bavit a šel se dívat na televizi. Jája přišla domů a našla byt zavalený jeho věcmi. A řekla mu, že tohle nepřipadá v úvahu, aby se k ní bez dovolení stěhoval a dělal u toho takový nepořádek. A rozešli se, protože ten přítel se urazil, že ho tam Jája nechce. Jáju to nejdřív mrzelo, ale pak byla spíš ráda, protože se seznámila s dalším přítelem, co vůbec neměl chuť se k ní nastěhovat. A byl pořádný a svoje oblečení si večer vždycky pečlivě srovnal na židli. Jenže to zase dělal tak hrozně pořádně, že to Jáju začalo štvát taky. Protože jí začalo připadat, že je na tom něco mentálního. Jája říká mentální, když myslí ujeté. A taky jí to připadalo legrační, a tak jednou, když měl zase srovnané věci na židli, Jája navlékla nohy židle do nohavic a taky do ponožek. A ten přítel ráno spěchal do práce a tohle ho naštvalo. Hrozně Jáje vynadal a řekl jí, že má jít k psychologovi. A kvůli té oblečené židli se s ní rozešel. Ne hned, ale později se o tom zmínil.

Tohle Jája vyprávěla a z rohu ustřiženého sáčku vymačkávala čokoládovou nitku a rýsovala smajlíkům rozesmáté pusy. Jako by jí bylo úplně jedno, že dostává jedny kopačky za druhými.

Mamka se smála, ale po očku se na mě dívala a dělala na mě obličeje, které znamenaly: Nemáš co na práci do školy? Bylo by jí milejší, kdybych Jájiny historky neposlouchala, a tím pádem na mě nemohly mít špatný vliv.

Já ale vím, že Jája přehání. Že spíš tolik těch přítelů ani nemá. Ona měla být taková ta paní, co vypráví legrační historky třeba v televizi nebo v divadle. Protože Jája je ráda středem pozornosti, když mluví. Já myslím, že mamka se spíš bojí, abych od ní neokoukala tohle než to, že jednoho dne budu mít taky mraky přítelů.

Jen jedna věc se to odpoledne nepovedla. Za mamkou totiž přišla ta sousedka z vedlejšího domu, Sylva s oranžovými vlasy, co se s ní mamka začíná kamarádit. Přinesla jí remosku. To je elektrický kastrol, co se připojí do zásuvky a dá se v něm péct kuře a tak. Řekla, že tu remosku nepoužívá, tak si ji mamka může půjčit, než jí přivezou sporák. Jáje byla tahle sousedka hrozně nesympatická. A dávala jí to najevo – to je jedna věc, kterou Jája opravdu umí. Když jí někdo nesedí. Takže ta Sylva byla dost překvapená, když jí Jája ani neřekla „těší mě“ a pak jí v klídku skákala do řeči a mluvila na mamku, i když mamka právě nemluvila s ní.

Když sousedka Sylva odešla, Jája řekla, že takhle špinavou remosku by hodila leda tak do popelnice. Mamka přehodila přes remosku utěrku a poradila Jáje, ať se uklidní. A ať dělá ty smajlíky pořádně, nebo mamka přijde o místo ještě dřív, než začala.

Naštěstí se Jája za chvíli umoudřila. Asi že mamka tu remosku odnesla a postavila na botník. A tak se s námi zapovídala, že skoro úplně zapomněla, že jí jede vlak, a musela si zavolat taxík, aby to na nádraží stihla.

Jakmile Jája odešla, mamka vzala talířek, položila na něj pár těch smajlíkových sušenek a poslala mě, ať je donesu Sylvě. Protože nechtěla, aby se urazila jen proto, že Jája žárlí a bojí se, že mamka bude mít novou střelenou nejlepší kamarádku.

Zazvonila jsem dole u vchodu a Sylva mě bzučákem vpustila dovnitř. Když jsem jí dávala ty sušenky, nebyla vůbec uražená. Děkovala a řekla, že doufá, že mamka s nimi bude mít v cukrárně úspěch. A ať vteřinku počkám, že mi vrátí talířek. Ale to mi ani nemusela říkat, protože já jsem stejně stála jak přibitá a zírala. Přímo proti dveřím do bytu totiž stálo v předsíni velké terárium. Osvětlené. A v něm byl na větvi omotaný šedohnědý had tlustý jako moje noha. A dlouhý, no snad dobré dva metry. To jsem nedovedla přesně odhadnout, protože nebyl natažený.

„Ten je krásný,“ řekla jsem ze zdvořilosti, když si Sylva všimla, že na něj zírám.

„Chceš se na něj podívat?“ nabídla Sylva.

Jenže já na hady nejsem. To mám po mamce. A takové velké už vůbec ne. A tohle byl had jako tele, jestli se to tak dá říct. Takhle bych si představovala hada, co uštknul malého prince. I když tohle byl škrtič a ti nejsou jedovatí.

„Mamka na mě čeká s večeří,“ řekla jsem, abych nebyla nezdvořilá. Alespoň jsem se zeptala:

„Jak se jmenuje?“

„Tonda,“ odpověděla Sylva.

Páni. Had škrtič Tonda. Cestou po schodech jsem si to přebírala a musela jsem se smát.

Vyprávěla jsem to zatepla mamce, ale ona moc nejevila zájem. Ani tu večeři mi neudělala, musela jsem si namazat chleba. Mamka už jen čekala, až vystydne poslední várka sušenek, aby je mohla dát do ledničky a jít spát.

21

V pátek ráno jsem nezaspala a nezapomněla jsem jít do školy včas. Vzala jsem si to nové triko od Jáji a vlasy jsem si stáhla do barevné gumičky. To mi mamka nakázala, ještě než jsem vešla do kuchyně snídat. Ona se hrozně strachuje, aby se nějaký vlas nedostal do jejího pečení. A zase říkala, že kdyby se to stalo, byl by to její konec ještě před začátkem.

Maruščino kolo stálo ještě zamčené před domem. Já nevím, co se to se mnou stalo, protože nejdřív se mi Maruška vůbec nelíbila. A teď jsem se na to její kolo dívala jako na něco známého a bylo mi líto, že tu Maruška není. Jenže na to, abychom spolu mohly jezdit do školy, bych musela mít také kolo a to zůstalo ve Vysokém. Stejně mi bylo malé.

Také jsem se Marušky chtěla zeptat, jestli by mi půjčila svůj sešit na zeměpis. Protože v pondělí se psala ta prověrka. Když Maruška bydlí tak blízko, mohla bych si naskenovat a vytisknout zápisky v tiskárně u počítače a hned jí ten sešit donést domů, aby se mohla také učit.

Ve škole nad Maruškou nikdo neohrnoval nos, že nosí levňácká trička a špinavý batoh. Spíš naopak, učitelé si ji skoro předcházeli, jako by byla něco zvláštního. Třeba to bylo kvůli tomu, že podle toho oblečení vypadá, že je chudá. Možná jsou lidi v Praze jiní a chovají se obzvlášť slušně k těm, co jsou takzvaně sociálně slabší. To bychom tedy měly s mamkou vyhráno, smajlík, smajlík, ještě jeden smajlík.

Včera mamka pověsila vedle schránek list papíru. Bylo na něm napsáno, jak se jmenujeme, odkud jsme se přistěhovaly a že jsme moc rády, že v tomhle domě smíme bydlet. Prostě zdvořilé věci. Důležité, řekla mamka. Ona dá hrozně moc na sousedské vztahy. Ve Vysokém věšela na Vánoce v našem patře na zábradlí papírové řetězy a v létě se starala o záhonek před domem.

Jenže ráno, když jsem šla do školy, byl ten papír s těmi milými věcmi, co mamka napsala, napůl odtržený. Vrátila jsem se nahoru, abych to řekla mamce. Jenže mamka se zamračila, že se vracím kvůli takové hlouposti. Řekla, že to udělal nějaký chuligán nebo někdo omylem. A dala mi lepicí pásku, abych ten papír přilepila nazpátek.

Ale já to neudělala, protože u schránek byl zrovna nějaký pán s jezevčíkem. Řekla jsem dobrý den. Ten pán se na mě jen podíval a zeptal se, jestli jsem neviděla jeho Lidovky. Otevřela jsem pusu a nevěděla, co mám říct. I kdybych nějaké Lidovky viděla, jak bych mohla vědět, že jsou to jeho? Vždyť ho vidím poprvé v životě a vůbec nevím, jak se jmenuje.

Zavrtěla jsem hlavou, že ne. A ten pán řekl, že se tu noviny ztrácejí. A dal důraz na slovo ztrácejí a upřeně se při tom na mě díval. Ale já jsem neuhnula pohledem. Hned vedle jeho hlavy byl ten napůl utržený papír a na něm mamčino krasopisné písmo, to mi dodalo odvahu. A řekla jsem, že jsme tu teprve necelý týden a zatím žádné noviny neodebíráme. Tak se nám ještě žádné neztratily. A prošla jsem kolem něho k domovním dveřím.

Co je to za člověka, který vidí někoho poprvé a hned si myslí, že ten člověk krade?

Jenže pak jsem si vzpomněla, jak jsem já ohrnovala nos nad Maruškou. A musela jsem se na toho pána zlobit míň. On prostě nemohl ještě vědět, jaká je naše mamka fantastická sousedka.

22

Ve škole jsem se snažila dávat pozor, abych všechno dohnala. Mamka říkala, že když jsem měla ve Vysokém dvojky, budu se v Praze muset spokojit s trojkami. Ale já myslím, že nedostanu ani ty trojky. Z češtiny určitě.

Češtinářka Boučková si na mě po tom, jak jsem neznala doplněk, trochu zasedla. Nebo to bylo spíš po tom, jak jsem přišla ze záchodu a byla cítit cigaretami. Ne že by mě tak často vyvolávala. Ale jak se mnou mluvila. Jako bych jí byla nesympatická. Jako by měla něco proti lidem, co nejsou Pražáci. To by od ní samozřejmě bylo hrozně nespravedlivé, ale jak jsem si to měla jinak vyložit?

Ona například napsala na tabuli: Já, ač mám spánek bezesný, mně včera sen se zdál. A zeptala se mě, co to je. Řekla jsem, že to jsou slova písničky z filmového muzikálu. A ona se na mě od té tabule otočila a řekla naštvaně, že ještě můžu říct, že ji zpívá Helenka Vondráčková, a pošle mě ze třídy na chodbu. Já seděla a překvapením mrkala. Vůbec mě nenapadlo, že by ji taková normální odpověď mohla naštvat. Ale jí se asi nelíbilo, jak se tvářím, protože řekla, ať těch vtípků nechám, na vtipálky že není zvědavá. Jenže to vůbec nebyla pravda, protože zrovna minulou hodinu si jeden kluk dělal legraci, když měl uvést příklad na homofona. Řekl: „Běhám po třídě a zvracím židličky.“ Jí to připadalo legrační a smála se. Takže to s těmi vtipálky nebyla pravda. Vadilo jí, když udělal vtip někdo, kdo jí neseděl.

Já ani nevěděla, co ji naštvalo! Tak jsem radši mlčela. Vyvolala někoho jiného a ta holka řekla slovo, které jsem nikdy neslyšela: zeugma. Boučková řekla, že je to špatně. Pak jeden kluk zavolal: „Anakolut.“ „No a?“ opáčila Boučková. „Vyšinutí z vazby,“ dodal ten kluk. „Z jaké vazby?“ nedala pokoj Boučková. „Z větné vazby,“ doplnila jedna holka.

Boučková řekla jen: „Sláva!“ a začala diktovat větu na slovní rozbor. Jen jsem trnula, aby se mě znovu nezeptala na ten doplněk. Vůbec jsem se na něj zatím nekoukla. Chtěla jsem, ale zapomněla jsem.

Všeho ostatního bylo prostě moc.

23

Když jsem byla ten den na obědě, myslela jsem, jaké by to bylo fantastické, kdybych se mohla udělat neviditelná, kdy chci. Jak by mi to ulehčilo život. Bylo to samozřejmě dětinské myšlení, tak pro druháčka. Ale já jsem prostě nevěděla, ke komu si mám v jídelně přisednout.

Navíc jsem to s tou neviditelností přehnala, protože do mě jeden kluk strčil a mastná polívka mi stříkla na džíny. Osmačka, co měla službu v jídelně, mi řekla: „Hele, ty zombie, už si někam dřepni.“ Ještě ale řekla, že na mastné fleky na oblečení někdy pomůže šampon na mastné vlasy. Tak to s tím zombie asi nemyslela tak zle.

K těm holkám, co byly ve třídě, když jsem tam poprvé přišla, jsem si netroufla, i když už jsem věděla, že ta dlouhovlasá se jmenuje Andrea a další holka Klára. Ale dělaly dojem, že jsou uzavřený kroužek. Marušku jsem nikde neviděla, asi na obědy do jídelny vůbec nechodila. Nakonec jsem uviděla Ditu, jak sedí sama, tak jsem se jí zeptala, jestli je vedle ní volno. A Dita kývla.

Chvíli jsme se bavily o tom, co máme rády k jídlu. To mi sedělo. Mamka sice ve svém stánku prodávala hlavně párky a tatranky, ale doma jsme jedly všechno možné. Skoro doslova všechno možné, protože jednou jsme měly i smažená žabí stehýnka. Mamka ale řekla, že to nemá vůbec žádnou chuť a že je zklamaná. A že s tou francouzskou zálibou v žabích stehýnkách je to asi nějaký fór.

Ditu nezajímala jídla jako krabí karbanátky s koriandrem a kuřecí kebab. Ona mluvila hlavně o tom, že její babička jí dává velké porce, ale její mamka ne. A babička jí dovolí sladit, co chce, dokonce i polívku. Až teď jsem si všimla, že Dita má na talířku dva moučníky. Zeptala jsem se jí, jestli by chtěla i můj, protože já o medovník moc nestojím. Dita ani neřekla: ano, chtěla, děkuju. Jen tak mimochodem natáhla ruku a sebrala mi moučník z talířku.

Když jsme dojedly, Dita vytáhla z kapsy mobil a napsala esemesku. A skoro hned jí mobil zabzučel a měla také zprávu. Přečetla si ji a řekla, že její babička mě zve, abych přišla k nim. Hned teď po škole.

Trochu mě to pozvání zaskočilo. Já byla ráda, že jsem k někomu pozvaná. Protože na novém místě je to dobré znamení. Jenže Dita mi nedala žádný čas na rozmyšlenou, abych se zeptala mamky. Jen oznámila, že můžu přijít.

„Já nevím, jestli by mě mamka pustila,“ řekla jsem.

„Tak jí zavolej,“ navrhla Dita.

„Já s sebou nemám mobil,“ namítla jsem. Mamka včera konečně slíbila, že mi koupí nový. Ale že na něj musí teprve vydělat, abych měla nějaký dobrý. Tak ať ještě hledám ten starý. Nebo se třeba najde nějaký dobrodinec a ten ztracený mi doručí. Když se najde.

„Půjč si můj,“ navrhla Dita.

Už jsem po něm skoro natáhla ruku, ale pak jsem si to rozmyslela. To by se mamce určitě nelíbilo, kdybych jí najednou volala z cizího mobilu, jestli můžu jít k někomu, koho vůbec nezná.

„Já musím nejdřív domů,“ řekla jsem. „Když mi napíšeš svoji adresu, tak přijdu třeba později. Když mě mamka pustí.“

„Dobře, dej mi číslo na svůj mobil,“ řekla Dita. „Já ti pošlu esemesku s adresou, a tím pádem budeš mít i moje číslo.“

Pořád ten mobil! Já ho fakt potřebuju! A lhát se nemá, ani mluvit polopravda, jenže teď jsem musela říct, že ho u sebe nemám, protože nefunguje.

Dita se zamračila. A řekla, že neví, jestli později nebude babička chtít jít nakupovat. A zase něco poslala. A hned dostala odpověď nazpátek.

„Přijď ve tři,“ řekla, „ale ne později. Babičce se to pak už nehodí.“

Šla jsem domů a hned jsem zavolala mamce z našeho telefonu a zeptala se jí, jestli můžu jít k jedné spolužačce na návštěvu domů. Ale přesně jak jsem se bála, mamce se to vůbec nezamlouvalo. Řekla, že na takové věci jako na návštěvy je brzo. Že nemůžu jít k někomu, koho ona nezná. Jenže já k Ditě chtěla jít. Hrozně moc. Strašně jsem chtěla mít nějakou kámošku. Naštěstí jsem si vzpomněla, že naše třídní Ditu požádala, že mi má se vším pomáhat, a mamce jsem to řekla. A mamka řekla, že touto cestou by to možná šlo. A ať se na internetu podívám na stránku naší školy a zjistím jí kontakt na naši třídní. Že se jí na tu spolužačku zeptá.

Mně to připadalo trapné, ale mamka řekla takhle nebo nic. Nakonec jsem byla ráda, že jsem našla telefon na Alenku a že jí mamka byla ochotná hned zavolat. Trvalo další hodinu, než se třídní mamce ozvala. Volala jsem mamce mezitím čtyřikrát. Počtvrté mi řekla, že jestli jí zavolám ještě jednou, mám po návštěvě. Tak jsem počkala a mamka mě nakonec pustila. Ještě že Dita bydlela jen kousek od školy. Takže byla šance, že to do těch tří stihnu.

Oblékla jsem si letní šaty a půjčila si mamčinu kabelku. Jenže u sandálů jsem měla utrženou přezku a k ošlapaným teniskám vypadaly květované šaty divně. Převlékla jsem se zpátky do džín a alespoň jsem si vzala jeden z babiččiných vyšívaných svetříků na zapínání. Mamčinu kabelku jsem si ale nechala. Byla taková originální, vypadala jako čokoládová obálka s bonbonem místo zapínání.

Dům Ditiny babičky stál v řadě domů se zahrádkami. Měl štít s kulatým okénkem a pod ním v omítce nápis Vila Helenka. Zahrádka byla moc hezká, hodně květinová. Na záhonech stáli docela velcí trpaslíci. Čtyři různí s červenými čepičkami. Jeden vezl kolečko a v něm byly zasazené pelargonie. Další měl košíček a z něho rostl břečťan. A ještě dva jen stáli a drželi se za břicho.

Moje mamka má svoji teorii o lidech, kteří si staví na zahradu trpaslíky. Jája s ní nesouhlasí a říká, že mamka řeší všechno moc do hloubky. Že některé věci prostě jsou nebo nejsou. Někdo trpaslíky má, někdo by si je na zahrádku nepostavil ani za nic. Hotovo.

Babička také říká, že mamka je v tomhle ohledu zbytečně kritická. Že kdo si dá na záhon sádrového trpaslíka, prostě nemá vkus. Taky hotovo.

Kdyby ale byla pravda, co říká mamka, že kdo má rád sádrové trpaslíky, nemá rád lidi, pak by z toho Ditina babička vyšla jako podezřelá. Mamka totiž říká, že kýč je kýč, protože je v něm něčeho moc. A vždycky když je někde něčeho moc, tak to jinde chybí. A když si někdo dá takovou lacinou líbivost na zahrádku, něco tím zastírá. A mamka říká, že falešný sentiment nesnáší.

Já jsem to pochopila tak, že mamka falešným sentimentem myslí, že někdo dělá, že je hodný, i když tak úplně není. Ale jak s tím souvisejí trpaslíci, to mi moc nedochází. Prostě jsem zazvonila.

Místo zadrnčení nebo cinknutí se ozvala melodie: Hej hou, hej hou, a trpaslíci jdou, hej hou… Začala jsem se smát. V té chvíli mi Dita otevřela.

„Čau,“ řekla vesele. Bylo vidět, že má radost, že jsem přišla.

Dům její babičky byl květinový i zevnitř. Měla kytkované tapety i záclony a taky koberec. A všude byly nějaké košíčky s bramboříky nebo s maceškami. Vypadalo to tak nějak pohádkově. Jako by člověk vstoupil do filmu od Disneyho.

Dita řekla, že babička je v kuchyni a dělá nám svačinu. Že mi zatím ukáže svůj pokoj.

Spíš než pokoj to byla komnata ze zámku. Nebo ten Disneyland. Všechno bylo bílé nebo růžové. A srovnané, načančané nebo načechrané. Ditin pokoj měl dokonce balkon se stolkem a židličkami. A klec s kanárkem.

Jen tak krásný toaletní stolek, jako mám já, Dita neměla. Měla jen poličku na kosmetiku.

„Máš moc krásný pokoj,“ řekla jsem.

„Že jo!“ zaradovala se Dita.

Chtěla jsem se podívat na její knížky, ale to už nás volala její babička na svačinu.

Dita mě zavedla zpátky po schodech dolů do velkého pokoje s vysokými okny, co byla zároveň dveřmi. Byla otevřená na zahradu a tam kvetly tak nádherné pivoňky, že babička by to snad ani nevydýchala. Doslova, protože má alergii na pyly.

Ditina babička vypadala skoro jako Dita v historickém vydání. Měla také buclaté tváře, modré oči a vlasy rovně zastřižené do pážecího účesu. Jakmile jsem ji uviděla, napadlo mě, že jsem udělala dobře, že jsem si vzala jeden z těch svetříků od babičky, které sice nemám moc ráda, co ale vypadají tak slušně. Ditina babička si mě totiž hodně pečlivě prohlížela. Její oči ale při tom nevypadaly jako Ditiny, i když samozřejmě zůstaly modré. Byly zajímavě studené, asi jako když se koukne zlá královna. Až na to, že zlé královny nebývají buclaté a ruměné.

Ditina babička se nezeptala, jak se jmenuju, ani mě nijak nepřivítala. Jen nás obě poslala umýt si ruce.

„Prosím tě, nenacákej na zrcadlo,“ špitla mi v koupelně Dita. To už jsem začínala tušit, že tahle návštěva bude tak trochu hrůza. Ne kvůli Ditě, ale kvůli její babičce. A že s tou zlou královnou jsem se možná trefila. Když jsme se ještě ani neseznámily a Dita už se bojí, že kvůli mně dostane vynadáno.

Dostaly jsme koblížky a palačinky s tvarohem. Snědla jsem od každého jeden kousek a myslela jsem, že prasknu. Dita snědla tři koblihy a dvě palačinky. Její babička ji měla hrozně ráda, to bylo vidět. Přistrkovala jí jídlo a dolévala kakao a usmívala se na ni, jako by z ní byla úplně vedle. Jen mi nešlo do hlavy, jak můžou něčí oči tak rychle změnit výraz, když se podívají z jedné osoby na druhou. Protože když se koukla na mě, bylo to, jako by mě píchla špendlíkem. Pokaždé jsem musela uhnout pohledem. Protože do toho květinového pokoje s nadýchanými záclonami se špendlíky nehodily.

Když jsme dojedly, Ditina babička se mě zeptala, co dělají moji rodiče. Musela jsem se chvíli rozmýšlet. Ditina babička asi nevěděla o stánku a o prskavce. To by se o tom už zmínila. Rozhodla jsem se, že to taky neřeknu, a odpověděla jsem, že mamka je cukrářka. A vtom jsem si vzpomněla, že jsem přinesla na ochutnání smajlíkové sušenky. Honem jsem vytáhla krabičku z kabelky, otevřela ji a položila na stůl.

Jenže Ditina babička nepoděkovala a neřekla, jak jsou pěkné. Sotva se na sušenky od mé mamky podívala. A hned chtěla vědět, co dělá můj tatínek.

Řekla jsem, že s námi nebydlí.

Ditina babička se zeptala znovu, co můj taťka dělá.

Na tohle se mě nikdy nikdo podruhé nezeptal. Samozřejmě na taťku se občas někdo zeptal, ale že s námi nebydlí jako odpověď většinou úplně stačilo. Jen Ditině babičce ne.

Tak jsem jí pověděla, že svého tatínka neznám a v životě jsem ho neviděla. Já vím, že jsem tohle vůbec neměla vykládat. Ale když umí být statečná mamka, budu taky.

Ditina babička na to neřekla nic. Ale koukla se na Ditu a nepatrně zavrtěla hlavou. Malinko, ale když to bylo viditelné pro Ditu, viděla jsem to taky. Pak se koukla znovu na mě. A najednou Ditina babička řekla, že už bych si měla pospíšit domů, aby na mě maminka nečekala.

Jenže ona neřekla maminka. Nebo tvoje maminka. Řekla ta tvoje maminka. To je velký rozdíl.

Já jsem nejdřív koukala, protože jsem přece sotva přišla. Myslela jsem, že mě Dita třeba ještě vezme na zahradu nebo tak. Já nevím, co jsem si přesně myslela. Prostě jsem nečekala, že mě uprostřed svačiny někdo pošle domů. To se nestalo ani Alence v říši divů.

Vstala jsem od stolu a poděkovala za palačinky a za kakao. Dita šla se mnou na verandu. Když jsem se obouvala, babička Ditu zavolala zpátky. Dita se ale hned zase vrátila a podávala mi moje smajlíkové sušenky. Byla jsem tak zaražená, že jsem se nezmohla ani na to, abych řekla: „Ty jsou přece pro tebe!“ Jen jsem si je vzala a strčila do mamčiny kabelky.

Dita mě asi měla vyprovodit k vrátkům, ale moc se jí nechtělo, tak mi řekla ahoj už na verandě. Myslím, že jí to celé bylo trapné. Že asi nechtěla, abych šla domů, ale poslouchala babičku.

Ale když se to vzalo přísně filozoficky, ve skutečnosti to trapné nebylo. Protože když nemá mamka ráda lidi, co si staví na záhony trpaslíky, proč by Ditina babička nemohla nemít ráda svobodné matky? Svým způsobem je to dokonce fér.

Stejně ale když jsem cestou k vrátkům šla kolem trpaslíka, měla jsem chuť do něho čutnout.

Blbý trpaslík se řehnil, až se chytal za břicho.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .