Krimi triler:

Slzy anjela

Aj v tlačenej verzii.

Objednať si môžete na stránke

www.fragment.sk

Ďalšie e-knihy v edícii:
Triler: Mrazivé leto
Triler: Pod krídlami motýľa
Triler: Výkrik do tmy
Triler: Zradný anjel
Krimi triler – Dom smrti

Franziska Gehm

Krimi triler: Slzy anjela – e-kniha

Copyright © Fragment 2013

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

9 kapitola

Výsluch svedka Andra Josipa Petrica

Údaje o osobe

Meno: Andro, Josip

Priezvisko: Petric

Dátum narodenia: 18. 12. 92

Povolanie: študent

Bydlisko: Telpen

Adresa: Wittelsbacherova 123

Vypočutý v prípade ťažkého ublíženia na zdraví spôsobeného Flore Duveovej. (Výsluch zaznamenal policajný dôstojník Sälzer.)

K veci

Vyšetrovateľ: Ako dlho sa už priatelíš s Florou Duveovou?

Svedok: Myslíte, ako dlho spolu chodíme? Asi tak štyri, päť mesiacov.

V: A vídate sa každý deň?

S: V škole by sme sa tak či tak stretli. Teda, my nechodíme do rovnakej triedy. Som o dva ročníky vyššie. Ale vidíme sa cez prestávky, na dvore. A potom… väčšinou tiež.

V: Stretol si sa s ňou aj minulú stredu po vyučovaní?

S: Minulú stredu?

V: V deň keď tvoju priateľku napadli.

S: Viem, ktorý to bol deň.

V: A pamätáš sa, či si sa s ňou v ten deň po vyučovaní videl?

S: Večer sa u mňa zastavila, na bicykli.

V: Čo ste robili?

S: Chvíľu sme sa rozprávali. Nemal som veľa času. Musel som vyzdvihnúť brata.

V: Takže si ju poslal preč?

S: Poslal preč… to znie, ako keby bola Flora pes. Tvrdila, že ani ona nemá čas. Rozlúčili sme sa a odišla, to je všetko.

V: Flora teda odišla sama na bicykli. Nevieš, kam sa vybrala?

S: To nepovedala. Myslel som, že pôjde domov. Alebo k Trixi.

V: Nešiel si za ňou ani si sa s ňou neskôr nevidel ešte niekde inde?

S: Nie.

V: Si si tým istý?

S: Inak by som to predsa nehovoril, nemyslíte?

V: Ešte sa nad tým zamysli. Takže od teba odišla sama a ty si ju potom celý večer nevidel. Rozumiem tomu dobre?

S: To som pred chvíľou povedal.

V: Prečo klameš?

S: Ako to myslíte?

V: Tak ako ma počuješ, minulú stredu ste išli k jazeru spolu. Ty a Flora.

S: To vám povedala ona?

V: Niekto vás videl. Oboch. Pri jazere. Okolo dvadsiatej prvej hodiny.

S: …

V: Andro?

S: Áno.

V: Čo áno?

S: Áno, je to pravda. Boli sme pri jazere spolu.

V: Čo ste tam robili?

S: Sadli sme si a rozprávali sme sa. Nič viacej. Ja som potom odišiel.

V: Iba tak? Bezdôvodne? Nechal si svoju priateľku sedieť v noci samu pri jazere?

S: Nesnažte sa ma presvedčiť, že mám mať výčitky svedomia. Už teraz sa cítim mizerne, keď si na to čo len pomyslím. Nemal som ju tam nechávať samu, mal som ísť s ňou a odprevadiť ju domov. Teraz to viem. Žiaľ, už je neskoro. Ale Flora má vlastnú hlavu. Chcela tam ešte zostať. A keď Flora niečo chce, tak to aj dosiahne.

V: Svedok videl, ako ste sa hádali.

S: Hádali? Rozprávali sme sa, možno sme trocha… živšie diskutovali.

V: Musela to byť veľmi prudká diskusia. Podľa svedeckej výpovede ťa Flora od seba odstrčila.

S: Áno, máte pravdu, hádali sme sa. Ale úplne normálne. Keď sa to tak vezme, s Florou sa môže človek hádať každý deň. Skrátka, ona je taká. Vy ste sa nikdy nepohádali so svojou manželkou?

V: Nie.

S: Verte mi, bola to úplne nevinná hádka, nič viac.

V: O čom?

S: O všetkom a o ničom. Že mám na ňu málo času, čo budeme robiť cez prázdniny, kvôli mojej rodine a také voloviny.

V: Čo je s tvojou rodinou?

S: Nič. Flore sa len zdá, že s nimi trávim priveľa času. Lenže moja rodina je rozvetvená, je nás ako maku. Keď si uvedomím, čo sa potom v tú noc stalo, pripadá mi tá hádka hrozne hlúpa.

V: Takže ste sa pohádali. Čo sa stalo potom?

S: Bol to fakt mizerný večer. Flora mi vyčítala more vecí. Mala nejakú divnú náladu, bola dosť agresívna. No, a ja si zasa nenechám kydať na hlavu, takže som jej neostal nič dlžný. Samozrejme, len slovne ani som sa jej nedotkol. V tomto som vážne opatrný, kvôli… No, jeden môj bratranec mal pre také niečo problémy.

V: O čo išlo?

S: Je vo väzení. Kvôli ruvačke. Ale to je jedno. Skrátka som Flore neskrivil ani vlások. Ani by som toho nebol schopný. Vážne nie. Ale nech som jej povedal čokoľvek, nič nebolo podľa jej predstáv. Čím ďalej, tým bola zúrivejšia. Potom vyhlásila, aby som ihneď vypadol. A ja som teda odišiel. V tej chvíli sme mali jeden druhého plné zuby. Flora takto občas vyvádzala. Väčšinou sa potom uzmierime. Ale v ten večer som pred ňou nemienil padnúť na kolená. Vzal som svoj bicykel a vrátil som sa do mesta.

V: Po cyklotrase?

S: Áno.

V: Kedy to bolo?

S: Nemám potuchy. Boli sme pri jazere asi tak pol hodiny. Alebo dlhšie? Mohlo byť asi deväť hodín. Možnože aj o tridsať minút viac.

V: A potom? Mal si výčitky svedomia alebo naopak zlosť, otočil si sa a šiel si späť?

S: Nie. Ako ste na to prišli?

V: Kam si zamieril od jazera? Domov?

S: Nie.

V: Späť k jazeru?

S: Nie, dočerta, ja som Flore neublížil! To by bolo vážne choré. Je to predsa moja kočka, chodíme spolu.

V: Láska. Jeden z najčastejších motívov.

S: Vy ste sa zbláznili!

V: Kde si teda bol celý večer? Kam si odišiel, keď si nechal Floru pri jazere?

S: Bol som u známej.

V: U známej? To znie, akoby si mal päťdesiat rokov a ona ti varila harmančekový čaj. Má tvoja známa nejaké meno?

S: Ivana. Ivana Horvatová. Chodíme do rovnakej školy. Je o dva ročníky nižšie než ja.

V: Chodí do triedy s Florou?

S: Do paralelky.

V: S Patrickom Felberom?

S: Nemám tušenia.

V: Na tom nezáleží. Od jazera si teda išiel priamo k Ivane?

S: Chvíľu som sa ešte vozil po parku, pretože… nebol som si istý, či sa môžem u Ivany len tak objaviť.

V: Prečo si si nebol istý?

S: No, nepoznáme sa ešte tak dlho.

V: Kde býva? Kedy si u nej bol? Ako dlho?

S: Býva kúsok od nás, za rohom, na Görreovej 4. Už neviem, kedy som k nej dorazil. Odhadujem, že to mohlo byť medzi dvadsiatou druhou a dvadsiatou treťou.

V: A kedy si odtiaľ odišiel?

S: Okolo štvrtej ráno.

V: Na to, že sa ešte veľmi nepoznáte, si u nej pobudol dosť dlhý čas. Uprostred noci.

S: Ja viem, že to teraz všetko vyzerá dosť sprosto. Ale nie je to také jednoduché. S Ivanou som predtým nič nemal. Až v ten večer a… No a potom sa odrazu všetko zosypalo. Myslel som, že to s Florou bude zasa dobré, že máme len zlé obdobie. Ale vtedy sa objavila Ivana. A už to nešlo. Chcel som si s Florou pohovoriť, lenže…

V: Flora o Ivane nevie?

S: Až do minulej stredy nemala čo vedieť. Hovoril som s Ivanou raz, maximálne dvakrát. Ale beztak sa tomu nedalo uniknúť. Bolo to… páni, ako v romantických filmoch. Ako keď hrom udrie z jasného neba. A človeku to vôbec nepripadá trápne. Viete o tom niečo?

V: Dokážem si to predstaviť.

S: To, že ľúbim Ivanu… mohli by ste o tom zatiaľ pomlčať, keď budete zasa hovoriť s Florou?

V: Chceš jej to povedať sám?

S: Nie hneď. Možno neskôr. Teraz to nie je veľmi vhodné. Chcem povedať, že to nespravím kvôli tomu prepadnutiu pri jazere.

V: Keď si bol s Florou pri jazere a potom si sa vracal späť do mesta, nevšimol si si nič podozrivé? Nevidel si niekoho, možno auto, cyklistu, rybára, rekreačného bežca, čokoľvek?

S: Keď sme sedeli pri jazere… nikto tam nebol. Aspoň som nikoho nevidel. Samozrejme, je možné, že bol schovaný v kroví alebo v trstine. To sme neriešili. Ale na pláži ani vo vode nikto nebol, ak sa pýtate na toto. Mal som pocit, že som s Florou pri jazere sám. A na spiatočnej ceste už bola tma. A ja som bol dosť rozhodený. Kvôli Flore, Ivane a tak vôbec. Iný cyklista… Nie, nikto tam nebol. Ale samozrejme, že po ceste prešlo zopár áut.

V: Myslíš cestu, ktorá ide paralelne s cyklotrasou?

S: Presne tak, cesta do Pokritzu. No nevidel som nikoho odbočovať k jazeru. Nedával som na to pozor. To by som musel cielene sledovať. A na to som nemal dôvod.

V: Bol na cyklotrase ešte niekto?

S: Pri radovej zástavbe bola pani s kočíkom. No a predo mnou, tam kde cyklotrasa ústi do ulice, bola, samozrejme, kopa áut a ľudí.

V: Takže Floru si v ten večer naposledy videl… približne krátko pred dvadsiatou prvou hodinou pri jazere?

S: Asi tak nejako.

V: A Flora sa ti už v ten večer neozvala?

S: Nie. No, teda, nie je to celkom pravda. Poslala mi esemesku, ale ja som si ju prečítal až na druhý deň ráno.

V: Čo bolo v tej esemeske?

S: Bola to veľmi zvláštna správa. Počkajte, poviem vám to presne. Ešte by som ju mal mať uloženú. Moment. Tu je to: Plakať nemôžem, ale moje srdce krváca.

V: To znie dramaticky. A ty si na jej esemesku neodpovedal?

S: Veď vám hovorím, že som si ju prečítal až na druhý deň. Navyše som podobných esemesiek od Flory dostal hromadu. Možno neboli také dramatické, ale čudné boli, to mi verte. Flora takéto citáty miluje.

V: Čo tým asi myslela?

S: Ja neviem. Musíte sa opýtať jej. Ja som na tú esemesku vážne zabudol.

V: Kedy ti ju poslala?

S: Počkajte, tu je to: dvadsaťdva hodín tridsaťsedem minút, druhého siedmy.

V: Bola to v ten večer jediná správa od nej?

S: Áno. Ani mi nezavolala, skrátka nič viac.

V: Prečo si nám hneď nepovedal, že si bol v ten večer s Florou pri jazere?

S: Nepýtali ste sa ma. Navyše som vedel, že vám o mne Flora nič nepovedala. Myslel som, že bude lepšie, keď to nechám tak.

V: Je ti jasné, že si sa týmto činom stal jedným z podozrivých?

S: Mám alibi.

V: Ktoré si overíme. Vďaka, Andro, to je zatiaľ všetko.

S: Čo je vlastne s tým svedkom, ktorý nás videl?

V: Čo by s ním malo byť?

S: Ja som v ten večer pri jazere nikoho nevidel. Takže ten človek sa musel schovávať v tŕstí a pozorovať nás. Nie je to dáky úchylák?

V: Bol to rybár.

S: Už ste ho vypočúvali a spýtali ste sa ho, čo tam robil celý večer?

V: Nerob si starosti. Viem, aká je náplň mojej práce. Určite budeš o nás ešte počuť.

Sälzer vyšiel sklenenými dverami z kancelárskej budovy, v ktorej sídlila firma Interface. Strčil si ruky do vreciek bundy a šmátral po mobile. Šev sa rozpáral a mobil zmizol kdesi v podšívke.

„Vy ste ten komisár, pravda?“ Zastavila sa pri ňom nejaká žena. Vyzerala ako nordická bohyňa, mala štíhlu postavu, rovný chrbát a inteligentné oči. Sälzer jej hádal tak tridsaťpäť rokov.

„Policajný dôstojník Sälzer,“ predstavil sa.

„Tak teda policajný dôstojník.“ Žena sa usmiala. Na líčkach sa jej celkom nečakane objavili jamôčky.

Aj Sälzer sa usmial. „Čo pre vás môžem urobiť?“

„Poviem vám.“ Žena k nemu pristúpila bližšie. Bola takmer rovnako vysoká ako Sälzer a on zacítil na tvári jej dych. Odrazu sa zmenil jej výraz a žena rýchlo zasipela: „Nájdite konečne toho odporného šialenca od jazera! Je to vaša psia povinnosť a práca.“

Sälzerovi v okamihu zmizol úsmev z tváre. „Ja si robím svoju prácu.“

Žena o krok ustúpila. „Nie dosť rýchlo.“ Oči jej znežneli. „Asi nie dosť rýchlo, zrejme nemáte dcéru v rovnakom veku ako to dievča.“ Otočila sa a rýchlymi krokmi zamierila k sivému autu zaparkovanému pred budovou, odomkla ho, nastúpila doň a odfrčala. Sälzerovi viac nevenovala ani jediný pohľad.

Sälzer sa pozeral na cestu, na ktorej auto ešte pred chvíľou stálo. Možno teraz ide vyzdvihnúť svoju dcéru zo školy. Možno tá dcéra vyzerá presne ako ona. Vysoká, svetlovlasá, štíhla. Možno má na lícach také isté jamôčky, keď sa usmeje. Chápal ženin strach. Ale nemohol s tým nič robiť. Aspoň zatiaľ nie.

Po niekoľkých sekundách si uvedomil, že jeho ruka zostala doposiaľ uväznená v podšívke bundy. No konečne vylovil zatúlaný mobil, ktorý zrejme nevedomky našiel. Vybral ho a zavolal Masarykovi.

„Ako to vyzerá?“ spýtal sa ho.

„Hovoril som s tromi učiteľmi a asi desiatimi študentmi. V podstate vraveli všetci to isté: Flora Duveová a Andro Petric boli párik snov. Ona umelecky založený živel, on realista, športovec s tvrdou šupkou, ale s mäkkým jadrom.“

Sälzer v pozadí započul zvonenie a potom more mladých hlasov. Hluk narastal. „A čo Patrick?“

„Outsider. Zopár deciek s ním občas hráva šach. Ale inak je väčšinou sám. Učí sa celkom dobre. Nikdy s ním nemali problémy. Až na to, že niektorým učiteľom pripadá až príliš pokojný. Sú aj takí, ktorí si nevedia vybaviť ani len jeho tvár.“

„Existuje nejaké spojenie medzi ním a Florou alebo Androm?

„S Androm zrejme nie. Chodia do rovnakej školy, to je všetko. Pokiaľ ide o Floru, je to zaujímavejšie. Rozprával som sa o tom s Beatrix Jergerovou, to je Trixi, Florina najlepšia kamarátka. Počkajte chvíľku.“

Sälzer počul hrozné jačanie a búchanie dvermi, potom sa hluk utíšil. „Schoval si sa na školských záchodoch?“

„Tak nejako. Takže tá Trixi mi povedala, že Patrick Felber je do Flory buchnutý od prvej triedy. Už vtedy si vraj vyryl jej meno do pravítka.“

„To bolo dosť dávno.“

„Zdá sa, že Patrick je veľmi vytrvalý ctiteľ. Ale zároveň aj nesmelý. Trixi tvrdí, že Floru nikdy neobťažoval, vždy ju zbožňoval iba z diaľky. Pred pár týždňami ju vraj ale oslovil a spýtal sa, či by sa nemohli stretnúť. Flora mu dala dosť jasne košom. To už chodila s Androm a Trixi si nemyslí, že by mala o Patricka najmenší záujem.“

„Patrick je teda už deväť alebo dokonca desať rokov zamilovaný do Flory Duveovej. Vezme odvahu do hrsti, osloví ju a ona ho odmietne. Ak je to pravda, Patrick Felber mal motív.“

„Znova ho vypočujeme?“

„Neskôr. Nemyslím si, že nám utečie. Najskôr chcem hovoriť s Florou Duveovou. Klamala nám.“

„Čože?“

„Alebo si noc pri jazere kompletne vymazala z pamäti. Možno jej ju trocha osviežim, keď jej poviem, že k jazeru nešla sama, ale so svojím chalanom.“

„Andro bol pri jazere s ňou?“

„Áno. Povedal nám o tom Patrick Felber a Andro to potvrdil. Údajne ale o dvadsiatej prvej či o pol hodiny neskôr, odišiel späť do mesta. Mohol byť tým cyklistom, ktorého videla mladá matka pri radovej zástavbe. Na inkriminovaný čas má alibi. Mohol by si to, prosím ťa, overiť?“

„Jasné, kam mám ísť?“

„Najskôr do vedľajšej triedy. Oslov Ivanu Horvatovú. Chodí do rovnakého ročníka ako Flora Duveová, do paralelnej triedy.“

10. kapitola

Trixi vyšla zo školskej brány a vytiahla si spoza ucha cigaretu. Normálne nefajčila, vyskúšala to len raz či dvakrát. Napriek tomu si teraz od Eddieho jednu vyžobrala. Myslela si, že ju to možno trocha upokojí. S cigaretou sa bude cítiť ako nejaká dáma. Aspoň na pár minút. Môže si predstavovať, že toto všetko je len film. Ona v ňom má tragickú rolu, hrá postavu, ktorá si musí pofajčiť, pretože jej deň bol mizerný. Potom jej bude iste lepšie. Tak to predsa je aj vo filmoch.

Trixi si stala do rohu vedľa brány, otáčala cigaretu v prstoch a zamyslene sa na ňu pozerala. Horšie, ako jej je teraz, už ani byť nemôže. Ani po cigarete.

Počas štvrtej hodiny vypuklo v škole peklo. Najskôr si jeden policajt nechal zavolať Patricka Felbera, potom začal chodiť po triedach jeho kolega a vypytoval sa na Floru, Andra a Patricka Felbera. Po škole sa bleskurýchlo rozšírila správa, že Patricka Felbera polícia vypočúvala.

Čo chcela polícia od Andra a Patricka Felbera? Prečo ňuchali v škole namiesto toho, aby naháňali toho psychopata? Alebo sú mu už na stope? Tu, v škole?

Trixi za sebou odrazu zacítila niečí dych. Bolo to rovnaké hlasné fučanie ako včera večer v telefóne.

„Bola si to ty?“

Trixi sa zľakla, cigareta jej spadla na zem a gúľala sa dolu schodmi. Potom sa otočila. Pred ňou stál Patrick Felber. Zdalo sa jej, akoby jeho malé očká klesli ešte hlbšie do tváre. Mal okolo nich červené kruhy.

„Bola si to TY?“ spýtal sa znovu. Jeho hlas znel chladne.

Až teraz si Trixi všimla, že Patrick drží niečo v ruke. Bol to list papiera. Niekto ho očividne pokrčil a potom zasa narovnal. Patrickovi sa trocha triasla ruka, napriek tomu si Trixi mohla prečítať, čo tam stálo: Zgegni, ty mäsiar!

Písmo nebolo úhľadné, ale kostrbaté a špicaté. Text autor naškriabal krvavočervenou farbou. Zrejme si namáčal dáky ostrý predmet, napríklad tupý nôž, do farby a tým písal na papier. Papier bol posiaty aj krvavočervenými škvrnami, akoby na ňom prebehlo krviprelievanie.

„Tak už mi odpovedz, písala si to ty?!“ precedil Patrick pomedzi zaťaté zuby.

„Daj to preč!“ Trixi mu odstrčila ruku. „Ja som to nebola. Kto napíše niečo také, je rovnaký magor ako ten od jazera.“

Patrick sa na ňu ešte chvíľu pozeral a potom papier pomaly skrčil. Vyzeralo to, akoby nevedel, čo s ním. Nakoniec si ho zastrčil do vrecka. „Nie som žiadny mäsiar,“ povedal potichu.

Trixi neodpovedala, len si Patricka prezerala. V jej očiach sa od prvej triedy takmer nezmenil. No záchytným bodom na jeho tvári už nie sú medzery medzi zubami, ale akné na brade a na čele. Aj výraz v jeho tvári pôsobí na človeka tak detsky. Oči má položené hlboko v tvári, akoby niečo skrývali. Patrick bol odjakživa samotár, nikoho k sebe nepustil. Alebo to dosiaľ nikto ani neskúsil. Čo o ňom vedela? Nevyzeral síce ako vrah, ktorý by dobodal bezbranné dievča, ale to neznamenalo, že to nemohol urobiť. A ako vôbec vyzerá niekto, kto je niečoho takého schopný? „Na čo sa ťa pýtala polícia?“ spýtala sa ho.

Patrick zaváhal. „Nič konkrétne to nebolo. Proste so mnou chceli hovoriť.“

„Kvôli tomu, čo sa stalo Flore?“

Patrick prikývol.

„Prečo si zavolali práve teba?“

„Hovorili aj s inými. Napríklad s tebou.“

„To bolo cez prestávku, na dvore, päť minút. Teba si nechali vyvolať z hodiny a odviedli ťa akoby na výsluch.“ Trixi ukázala na skrčený papier v Patrickovom vrecku. „Nevidíš, čo si teraz všetci myslia?!“

„Myslíš si to tiež?“

Trixi chvíľu mlčala. „Ja neviem,“ povedala, ale nepozerala sa Patrickovi do očí.

Patrick pevne zovrel remeň na svojej taške. Jeho ruka bola úplne biela. Kĺby mu sčerveneli a vystúpili na povrch.

Trixi si predstavila, ako tá ruka zviera nôž. Ako bodá. Prudko, s celou silou. Znova a znova. Ako sa mu pod nechtami zhromažďuje krv. Ako mu steká po zápästí. Najhoršie bolo, že si to dokázala živo predstaviť. Mimovoľne aj kúsok cúvla.

„Bol som v ten večer pri jazere,“ povedal Patrick ticho. „Chytať ryby. Oproti na pláži. Videl som ich. Ako tam sedeli. Najprv sa rozprávali a potom sa hádali.“

„Kto?“

„Flora a Andro.“

„Andro? On bol pri jazere?“ Trixi zacítila pichnutie v žalúdku.

„Veď o tom ti hovorím. Po tej hádke zmizol. Flora tam sedela sama. Ešte chvíľku som čakal, ale ona bez pohnutia sedela na brehu. Tak som odišiel.“ Patrick zovrel remeň ešte pevnejšie. „Mal som ísť za ňou. Ale pred pár týždňami povedala, aby som sa od nej držal ďalej. Tak som ju počúvol.“

Chvíľu trvalo, než si Trixi pridala do svojej predstavy o onej osudnej noci ďalšie dve postavy. Flora nebola pri jazere sama. Bol tam dokonca aj Patrick a Andro. A nikto ju nedokázal ochrániť. Alebo nechcel. „Prečo mi to všetko hovoríš?“ spýtala sa ho so zastreným hlasom.

„Si Florina kamarátka. Nechcem, aby si si o mne myslela to najhoršie. A nechcem, aby si to myslela Flora.“ Patrick si strčil ruku do vrecka nohavíc a skrčil papier do guľôčky. „Pozri, Trixi, veď ma poznáš od prvej triedy.“

Trixi sa mu pevne zadívala do očí. „Patrick, ja ťa vôbec nepoznám.“ Prešla okolo neho a zamierila po schodoch na chodník.

Výsluch poškodenej Flory Duveovej

Údaje o osobe

Meno: Flora

Priezvisko: Duveová

Dátum narodenia: 2. 6. 94

Povolanie: študentka

Bydlisko: Telpen

Adresa: ulica Edvarda Griega 18

Vypočutá v prípade ťažkého ublíženia na zdraví spôsobeného Flore Duveovej. (Výsluch zaznamenal policajný dôstojník Sälzer. Prítomná zákonná zástupkyňa: Karolina Duveová, matka poškodenej.)

K veci

Vyšetrovateľ: Prečo si nám klamala?

Poškodená: Čo prosím?

V: Povedala si nám, že si minulú stredu išla k jazeru sama. To ale nie je pravda. Nešla si tam sama, ale so svojím priateľom Androm Petricom.

P: Vy ste s ním hovorili?

V: S ním a so svedkom, ktorý vás videl.

P: S akým svedkom?

V: S jedným rybárom. To sem teraz nepatrí. Tak ako?

P: Nechcem na ten večer spomínať.

V: Musíš.

P: Ten večer už neexistuje.

V: Ale áno, existuje. A keď nevyvinieš snahu, aby si si spomenula, bude pre nás veľmi ťažké chytiť toho, kto ti to urobil. No tak, Flora.

P: Tak dobre, fajn, bola som pri jazere s Androm. Išli sme tam na bicykloch. Bolo asi dvadsať hodín pätnásť minút. Bol to môj nápad. Myslela som, že to bude romantický večer.

V: A nebol?

P: Veľmi nie.

V: Pohádali ste sa?

P: Kto to povedal? Andro?

V: Andro a ten rybár.

P: Bola to nezmyselná hádka. Vlastne vôbec o nič nešlo. Potom mi to bolo ľúto.

V: Pohádali ste sa tak, že Andro odišiel?

P: Áno. V prvej chvíli som si myslela: Fajn, ty debil, len si choď, vypadni! Ale potom som chcela, aby sa vrátil. Chcela som, aby sme sa zasa udobrili. Aby ma objal. Mal to byť predsa romantický večer pri jazere.

V: Preto si mu napísala tú esemesku?

P: Akú?

V: Plakať nemôžem, ale moje srdce krváca.

P: Na tú som celkom zabudla.

V: To si vymyslela sama?

P: Nie. To je zo Shakespeara.

V: Vyznieva to dosť smutne.

P: Smútok je niekedy aj krásny.

V: Vrátil sa Andro v ten večer späť?

P: Nie. To predsa viete.

V: Ja to neviem. Si si istá?

P: Samozrejme. Čo je to za otázku? Hádam si nemyslíte, že on… To je ale nezmysel! Andro by niečo také nikdy neurobil. Nikdy.

V: Ako to môžeš tvrdiť s takou istotou?

P: Poznám ho. Veľmi dobre ho poznám.

V: Väčšina obetí páchateľa pozná. Niekedy veľmi dobre.

P: Zabudnite na to. Andro to neurobil.

V: Prečo nie?

P: Miluje ma.

V: Zrejme máš pravdu. On to nebol. Má alibi. Ale keď si si taká istá, prečo si nám nepovedala hneď, že si bola pri jazere so svojím chalanom? Po celý čas si si to pamätala.

P: No, ja… nechcela som ho do toho zaťahovať. Myslela som, že by to vzbudilo nesprávne podozrenie. Pohádali sme sa a každý policajt by si hneď myslel, že on ublížil svojej babe. Keďže som s ním bola v noci pri jazere a na druhý deň ráno ma našli dobodanú. Hlavne keď má môj chalan v base svojho vydareného bratranca, ktorý tam sedí za viacnásobné ublíženie na zdraví.

V: Dobre. Andra teraz nechajme bokom. Ešte jedna otázka: Poznáš Patricka Felbera?

P: Chodí k nám do školy. Je rovnako starý ako ja. Prečo?

V: Poznáte sa bližšie?

P: Ani náhodou. Nikto ho nepozná bližšie. Chcem povedať, že on nie je blázon ani retardovaný, ale nikto s ním nechce mať nič spoločné. Skrátka, žije si vo svojom mikrosvete. Prečo, čo je s ním?

V: On je ten svedok, ktorý videl teba a Andra.

P: Aj on bol na pláži?

V: Nie, na protiľahlom brehu. Chytal ryby.

P: A on… Chcem povedať, on videl…?

V: Či videl páchateľa? Podľa jeho výpovede, keď odchádzal, sedela si na pláži sama. Nás svojou výpoveďou ale nepresvedčil. Patrick sa mohol k jazeru vrátiť.

P: Mohol…

V: Mohol by byť páchateľom.

P: Ale prečo? Prečo by chcel… Patrick je predsa celkom neškodný.

V: Je pravda, že ťa pred niekoľkými týždňami oslovil?

P: Áno, to je pravda.

V: Čo chcel?

P: Hovoril dosť zmätene, niečo o veľkej láske, ako sú ľudia jeden druhému určený a vraj mu mám dať šancu. V podstate to bolo veľmi romantické. Možno to teraz znie, akoby sa Patrick správal ako pako. Tak to ale nebolo. Zrejme chlapec nabral odvahu… a tak išiel na to… Ale to nič nemení na fakte, že Patrick nie je môj typ. Ani na tom, že chodím s Androm.

V: Odmietla si ho?

P: Čo iné som mala spraviť? Možno som mu to povedala až priveľmi drsne. Ale myslela som si, že to bude lepšie, ako vliať mu dáku nádej.

V: Nenaplnená láska. Dosť častý motív.

P: Čože? Vy si vážne myslíte, že s tým má Patrick niečo spoločné? Nie. Nie, som si istá, že sa mýlite. Patrick by niečo také nemohol urobiť.

V: Ako to môžeš vedieť, keď ho až tak dobre nepoznáš?

11. kapitola

Sälzer vylovil z vnútorného vrecka bundy slanú tyčinku. Predtým v tom vrecku mával škatuľku cigariet.

Matej Masaryk vrhol na tyčinku krátky pohľad a zaparkoval služobné auto pred zvieracím útulkom. „Moja stará mama ich tiež stále chrúmala.“

Namiesto komentára Sälzer rozhrýzol tyčinku. Už sa stmievalo, ale Sälzer si nebol istý, či to spôsobili sivé dažďové mračná alebo zapadajúce slnko. „Overil si to alibi Andra Petrica?“

Na prístrojovej doske pristála odrobinka. Sälzer ju nenápadne zotrel lakťom.

„Ivana Horvatová potvrdila, že Andro bol v noci zo stredy na štvrtok u nej. Prišiel okolo dvadsiatej druhej a odišiel krátko po štvrtej. Mimochodom, má veľmi pekné alibi.“

„To si dokážem predstaviť.“

„Andro je teda z hry vonku. Iba ak by ho Ivana Horvatová kryla. Ale úprimne povedané, nezdá sa mi to. Zostáva už len Patrick Felber. A stále nám visí v lufte Silvio Zinke, ktorý je na slobode.“

„Niečo nové?“

„Neustále sa nám hlásia ľudia, ktorí si myslia, že ho videli. V mestskom parku, na benzínke alebo v supermarkete. Trüger s Kesselom to overujú. Zatiaľ boli všetky stopy márne. Ľudia občas panikária a všade vidia zločinca.“

Sälzer hľadal vo vnútornom vrecku bundy novú tyčinku. Keď žiadnu nenašiel, povzdychol si a chcel vystúpiť. Ale potom sa uprostred pohybu zarazil.

„Čo je? Nejdeme dovnútra?“ spýtal sa Masaryk, ktorý už otváral svoje dvere.

„Flora Duveová tvrdila, že Patrick by niečo také nikdy neurobil,“ povedal Sälzer pomaly. „ A ja mám pocit, že má pravdu.“

Masaryk dvere opäť privrel. „Prečo?“

„Ťažko povedať. Áno, fajn, mal motív. Ale prečo by šiel najskôr domov a potom sa zasa vrátil? Ako rybár mal so sebou určite aj nôž. V každom prípade mal rybársky háčik. Mohol Floru napadnúť hneď.“

„Možno mu to zišlo na um až cestou domov. Myšlienka sa mu pomaly začala formovať v hlave. Nedokážem si predstaviť, že by človeku spontánne napadlo odvliecť to dievča na ostrovček pre plavcov a tam mu ublížiť nožom… alebo hocičím iným. Možno si zašiel po niečo, čo mu pomohlo Floru na ostrovček dopraviť.“

Sälzer chvíľu zízal na odrobinku z tyčinky na svojom kolene. „Na tom tiež niečo je. Ako som vravel, je to len pocit.“ A na rozdiel od televíznych komisárov bol Sälzer so svojimi pocitmi niekedy riadne vedľa.

V dome, ktorý patril k zvieraciemu útulku, sa v jednej z predných izieb rozsvietilo. Za oknom sa na okamih zjavila silueta.

„Ešte raz si pohovoríme s Patrickom, prezrieme si jeho rybárske náčinie a trocha sa rozhliadneme po dome. Potom budeme múdrejší.“ Sälzer otvoril dvere a vystúpil.

Masaryk už zamieril k sivému domu. Krčil sa na okraji cesty ako roztrasený starec.

Wilbert Felber im otvoril skôr, ako stihli zaklopať. „Patrick nie je doma.“

Sälzer ukázal hlavou smerom k jazeru. „Šiel na ryby?“

„Myslíte, že po tom, čo sa tam stalo, pôjde môj syn bez všetkého zasa rybárčiť? Veď ste doposiaľ nechytili ani Zinkeho. Namiesto toho obťažujete jednoduchých slušných ľudí. Nemáte nič iné na robote?“

Masaryk a Sälzer sa naňho bezvýrazne pozerali.

„Kde je Patrick?“

Pán Felber si stiahol sivý plstený klobúk hlbšie do čela. „Vyšiel si do mesta,“ zamrmlal.

„Kedy sa vráti?“ spýtal sa Masaryk.

„To mi neoznámil.“

„Môžeme vojsť?“ spýtal sa Sälzer.

Wilbert Felber zaváhal, potom trocha pootvoril vchodové dvere a ustúpil. „Neviem, čo tu vlastne chcete…“ zamrmlal.

Obaja policajti vošli dovnútra. Svietilo tu len slabé svetlo. Nízke steny boli obložené drevom a miestnosti tak vyzerali ešte tmavšie. Zo stropu visela žltá lampa so strapcami. Pravdepodobne bola pôvodne biela. Steny boli napáchnuté dymom z kachľového kúrenia.

„Kam si Patrick dáva svoje rybárske potreby?“ zaujímal sa Masaryk.

„Má ich vonku. V kôlni. Čo s tým chcete robiť?“ ozval sa Felber.

„Len sa na ne pozrieme. Ukážete nám tú kôlňu?“

Felber sa na nich zadíval, akoby bol spolu so synom ťažký zločinec. Potom ukázal na zadné dvere v kuchyni, ktoré viedli na dvor. „Tadiaľto.“

Masaryk šiel za ním. Pri dverách sa Felber otočil a spýtavo sa pozrel na Sälzera, ktorý zostal stáť na chodbe pred kuchynskými dverami.

„Počkám tu,“ povedal Sälzer.

Felber zaváhal.

„Tak poďme.“ Masaryk otvoril dvere do dvora. Felber šiel neochotne za ním.

Sälzer sa na chodbe a v kuchyni dlho nezdržal. O chvíľu strčil hlavu do obývačky. Potom otvoril malé dvere na konci chodby. Kúpeľňa. Otvoril vedľajšie dvere a takmer ho zasypala lavína. Z hromady haraburdia v miestnosti sa uvoľnila kopa časopisov. Sälzer dvere zasa zabuchol, aby sa všetko nevyvalilo do chodby.

Chvíľu tam stál a spamätával sa z predchádzajúceho zážitku. Potom vstúpil na krivé schodisko, ktoré viedlo do podkrovia. Hore bola len jedna miestnosť. Sälzer otvoril dvere, vošiel dovnútra, rozsvietil a rozhliadol sa. Šikmé steny boli aj tu obložené drevom. V kúte pri televízore ležali matrace. Prikrývky boli vzorne uložené. Pri okne stál písací stôl. Na rozdiel od zvyšku domu, tu bolo dôkladne upratané. Celkovo bol v tejto izbe oveľa lepší poriadok než v celom dome.

Po oboch stranách okna viseli plagáty. Na jednom boli ryby s nemeckými a latinskými menami, druhý Sälzerovi pripomenul štúdium medicíny, s ktorým začal a po troch týždňoch zasa skončil. Boli na ňom dvaja ľudia vyobrazení spredu i zozadu. Horné obrázky zobrazovali krvný obeh a nervový systém, dolné svalstvo. Niekto do tiel pozapichoval špendlíky, čo Sälzerovi okamžite evokovalo vúdú alebo akupunktúru.

Na stene oproti matracom bolo niekoľko políc. Stál na nich starý prehrávač, malý televízor, pár cédečiek, kníh a lampa bez tienidla, takže bolo vidieť holú žiarovku.

Na rovnej stene na druhom konci miestnosti stál šatník. Bol vyrobený z masívneho tmavého dreva a taký vysoký, že sa Sälzer v duchu pýtal, ako ho dostali cez dvere. Keď k nemu vykročil, pod nohami mu zavŕzgala drevená podlaha. Sälzer otvoril ľavé krídlo dvier. V niekoľkých policiach bolo starostlivo uložené šatstvo. Úplne dolu ležala škatuľa so zloženými ponožkami. Sälzer zavrel ľavé krídlo a otvoril pravé. Na ramienkach viselo niekoľko búnd a zopár košieľ. V jedinej dolnej polici ležali čiapky a rukavice.

Sälzer chcel práve zatvoriť dvere, keď kútikom oka zazrel niečo, čo okamžite upútalo jeho pozornosť. Otvoril dvere dokorán a zostal zízať na ich vnútornú stranu.

Tmavé drevo takmer nebolo vidieť. Všade boli nalepené fotografie a na nich jediná a tá istá osoba: Flora Duveová. Flora pred svojím domom, ako si zapletá vlasy do vrkoča. Flora vedľa Trixi na múriku. Flora na bicykli s vlajúcim šálom. Flora uprostred iných mladých ľudí, zrejme na školskej slávnosti alebo na výlete. Flora v čiapke, ako hádže snehovú guľu a vyplazuje jazyk. Flora vysmiata, zamyslená, vážna, prekvapená. Na niektorých fotkách mala sotva dvanásť rokov, na iných sa podobala tomu dievčaťu, ktoré Sälzer už pár dní poznal.

Na všetkých fotografiách sa tiahla široká, tmavočervená stopa. Kvapky, škvrny, fŕkance, šmuhy – krv. Vyzeralo to, akoby niekto vrhol na nespočetné fotky Flory všetkou silou krvavú bombu.

Sälzer na sekundu zavrel oči. Oprel sa rukou o dvere skrine a neuvedomil si, že sa slabučko zapotácal. Mal na to prísť: jeho pocit bol mizerný radca.

Rýchlo strhol z dvier jednu fotografiu zamazanú od krvi, nechal skriňu otvorenú a ponáhľal sa z Patrickovej izby dolu po schodoch. V chodbe sa takmer zrazil s Felberom a Masarykom, ktorý niesol v igelitovom vrecúšku nôž na pitvanie rýb zamazaný od krvi.

Sälzer pridržal Wilbertovi Felberovi fotografiu pred nosom. „Kde je Patrick?“ zareval, i keď Felber bol len niekoľko centimetrov od neho.

Felber zízal na fotku. Jazva na jeho tvári sa začala triasť.

Masaryk okamžite pochopil, čoho sa Sälzer, aj keď len podvedome, bojí. „Pán Felber, okamžite nám povedzte, kde je váš syn!“

Felber nespúšťal oči z fotografie. „Ja to neviem,“ zašepkal. „Povedal mi, že ide do mesta. Navštíviť kamarátku.“

Sälzer s Masarykom si vymenili krátky pohľad. Potom vybehli z domu a nechali Wilberta Felbera na chodbe samého.

„Ale nebuď tam veľmi dlho, áno? A zavolaj, keby si sa zdržala dlhšie. Môžeme ti zájsť oproti.“

„Mami, idem len o pár ulíc ďalej, k Flore. Ako už tisíckrát.“ Trixi hodila do tašky kľúče a vyšla na chodbu.

„Ja viem. Ale to bolo pred minulou stredou.“

Trixi sa na prahu otočila a dala matke bozk na tvár. „Budem opatrná, dobre?“

Pani Jergerová sa máličko usmiala a dvere sa zabuchli.

Trixi schádzala po schodoch a strčila si do uší slúchadlá z prehrávača. Pravdaže sa o ňu mama bála, keď išla večer sama von. Celé mesto malo strach. Pokiaľ rodičia vôbec pustili deti po zotmení von. Radšej ich však všade vozili autom a potom po nich zasa prichádzali. Od udalosti pri jazere pripadali Trixi večerné ulice opustenejšie ako predtým. Niežeby bol Telpen nejaké veľmi rušné mesto. Ale teraz sa aj bezdomovci snažili nájsť si na noc nejaký úkryt. V noci k jazeru už nikto nechodil. Aj vo dne akoby na ňom spočívala kliatba a na breh sa odvážil len málokto. A letné kino malo slabé tržby nielen kvôli premenlivému počasiu. Muzikál, v ktorom mala hrať i Flora, bol zrušený, a nekonali sa dokonca ani niektoré večierky ľudí, čo s Florou nemali nič spoločné. Mesto bolo ako ochromené. A pokým bude páchateľ na slobode, tak to aj zostane.

Pritom je celkom možné, že je už dávno za kopcami. Pokiaľ Trixi vedela, väčšina deciek bola presvedčená, že na Floru zaútočil ten väzeň, ktorý ušiel, Silvio Zinke. Tvrdili, že niečo také odporné a poľutovaniahodné by nemohol urobiť nikto z miestnych ľudí. Predstava, že páchateľ je z Telpenu, že ho ľudia poznajú, hovorili s ním alebo sa s ním dokonca priatelili, by bola šokujúca.

Trixi za sebou zatvorila vchodové dvere, strčila ruky do vreciek bundy a vyšla na chodník. Rýchlymi krokmi sa vydala do štvrte hudobných skladateľov, kde Flora bývala. Nebolo to ďaleko, ale musela prejsť cez mestský park a potom po mostíku pri ruine kostola Svätej Trojice. Trixi si uvedomila, že je vlastne zázrak, že ju mama pustila samu von. O tom anonymnom telefonáte jej radšej nepovedala. Podľa nej to bol určite nejaký blázon.

Trixi tú myšlienku vyhnala z hlavy. Šla po Brečtanovej ulici až ku križovatke a pustila si hudbu naplno. Hudba musela byť hlasná, rýchla, musela jej burácať v ušiach, skrátka Trixi chcela, aby ju celú pohltila. Chcela ju nielen počuť, ale aj cítiť až v kostiach.

Ľudožrútska muzika, hovoril tomu Lasse. Otec sa bál, aby Trixi kvôli tej hudbe nebola agresívna. Lenže ju skôr rozčuľovala nudná hudba, ktorú počúval tatko. Jej hudba bola ako liek. Cez slúchadlá jej prenikala do tela, basa jej klesala až do žalúdka, elektrická gitara ju bodala do špičiek prstov na nohách a hlas speváka jej napĺňal hlavu, div jej nepraskla.

Trixi by najradšej hlasno kričala spolu s ním. Bola nahnevaná. Na niekoho, na koho teraz nesmela kričať. Nemohla. Nemala by. Bola naštvaná na Floru. Prečo jej nepovedala, že bola pri jazere s Androm? Prečo tvrdila, že tam išla sama? Čo to malo znamenať? Prečo jej Flora klamala v takej závažnej veci? To, že o Androvi nepovedala polícii, Trixi ešte dokázala pochopiť, ale prečo klamala aj jej?

Vždy si hovorili úplne všetko, čo bolo v ich živote dôležité. Áno, každá z nich mala isté tajomstvá, ktoré patrili výsostne do jej súkromia a tam aj zostali ukryté. To bolo v poriadku. Ale Flore predsa muselo byť jasné, že si Trixi robí starosti. Pre tú strašnú noc pri jazere si stále lámala hlavu. A napriek tomu jej nepovedala ani to, že tam bola so svojím chalanom.

Trixi prešla križovatku a zamierila k slabo osvetlenému vchodu do mestského parku. Možno Flore krivdí. Čo už môže vedieť o tom, ako sa človek po takom strašnom zážitku cíti, či ešte vôbec dokáže reálne rozmýšľať. Je celkom možné, že Flora bola skrátka totálne zmagorená. Možno na Andra v prvej chvíli skutočne zabudla. Tak ako zabudla aj na všetko ostatné.

Napriek tomu sa Trixi vkrádala do hlavy čudná myšlienka. Striaslo ju a na chrbte jej začali naskakovať zimomriavky, akoby jej po ňom niekto prechádzal kockou ľadu: Čomu má z toho, čo Flora povedala, že sa v noci pri jazere stalo, vôbec veriť?

Trixi sa zľahka mykla, keď na jednom neosvetlenom chodníčku v parku zazrela pohyb. Zostala stáť, hľadela do tmy. Chvíľku váhala, potom šla rýchlo ďalej. Po oboch stranách hlavnej cesty osvetlenej neforemnými lampami sa rozprestierala temnota. Stromy vyzerali ako mlčiaci čierni obri a vytvárali stiesňujúcu kulisu.

Zrazu hudba začala Trixi rušiť. Zdalo sa jej, akoby ju obmedzovala, až ohrozovala. Vypla prehrávač, nechala si v ušiach len slúchadlá. Svet okolo jej odrazu pripadal nevýslovne tichý. Až postupne začala vnímať nočné zvuky. Pod teniskami jej škrípal štrk. Ľahký vánok rozochvieval koruny stromov, lístie šušťalo. Okolo lámp poletovali nočné motýle, muchy a iný hmyz. Trixi počula ich bzukot. Niektoré syčali ako kvapky vody na horúcej panvici. V jednej lampe uviazla tučná mucha. Znova a znova narážala do skla. Trixi zakaždým myklo v ľavom viečku.

O minútu neskôr už bola takmer na konci hlavnej cesty. Videla pred sebou mostík, cez ktorý musela prejsť, aby sa dostala k ruine kostola Svätej Trojice. Čerň sa odrážala od modrej nočnej oblohy. Zrazu sa v kroví priamo pred ňou ozvalo šušťanie. Trixi odskočila nabok, stuhla a zatajila dych. Teraz jasne videla, ako sa ker zavlnil. V okamihu z neho niečo vystrelilo. Trixi uviazol výkrik v hrdle. Na cestu vyskočila čierna veverička, očká sa jej leskli ako okruhliaky z potoka. Prebehla cez cestu priamo pred Trixi a na druhej strane zmizla v tráve. Potom vybehla hore po kmeni stromu a schovala sa v temnej korune.

Trixi búšilo srdce ako bláznivé, napriek tomu, že veverička už dávno zmizla. Musí z parku vypadnúť, okamžite. Kvôli tým hororovým príbehom, ktoré sa po meste rozprávali o páchateľovi. Vraj striehne v noci v parku, pri jazere, kdekoľvek, čaká na svoju ďalšiu obeť a len čo bude mať príležitosť, udrie znovu. Obavy rodičov spôsobovali, že Trixi skoro zošalela.

Zaťala ruky v päste a ponáhľala sa z parku von ani sa neobzrela. Keď kráčala po mostíku, dosky škrípali. Trixi hodila krátky pohľad dolu. Potok bol tmavý a lenivo si v noci zurčal, akoby to ani nebola voda, ale asfalt. Na konci mostíka zoskočila z troch kamenných schodov a pokračovala ku kostolu Svätej Trojice.

Práve došla k jeho dverám, keď začula škrípanie. V duchu sa veľmi zľakla. Potom to počula znova. Otočila sa, na mostík však už odtiaľto nedovidela. Šla ďalej okolo schátraného vchodu do kostola a pridala do kroku. Cyklotrasa, ktorá viedla okolo kostola a potom ďalej popri rieke, bola opustená. Trixi prebehla cez zarastený trávnik k Beethovenovmu námestiu. Započúvala sa do zvukov za sebou, ale jej kroky na trávniku boli príliš hlasné.

Beethovenovým námestím začínala štvrť hudobných skladateľov. Trixi sa ponáhľala po námestí s fontánou uprostred, kde už roky nestriekala voda a socha uprostred bola popísaná grafitmi. Keď mali Flora a Trixi asi deväť rokov, stretávali sa vždy pri fontáne. Pripadalo im to vtedy absolútne úžasné, pretože videli film, kde sa dve priateľky tiež vždy stretávali pri fontáne.

Trixi mala miesto ich bývalých schôdzok už pomaly za sebou, keď zrazu začula šušťanie. Ten zvuk poznala, pred chvíľou ho sama spôsobila. Znelo to, akoby niekto prechádzal cez vysokú trávu. Zostala stáť a otočila sa. Niekto tam bol. Akási postava. Čierna silueta. Trixi mala pocit, akoby jej hrdlom do žalúdka prúdila vriaca voda, keď sledovala, ako sa tá postava blíži k nej. Bol to muž. Pomaly prechádzal cez trávnik. Nebol veľmi vysoký, mal široké ramená a na hlave kapucňu, takže tvár mal ukrytú v tieni.

Trixi sa nepohla, bola ako vytesaná z kameňa, rovnako ako fontána. Už chápala, čo znamená pojem ochromujúci strach. Bolo to absurdné: Namiesto toho, aby logicky uvažovala, musela myslieť na filmy, v ktorých osoba nachádzajúca sa v nebezpečenstve zostala jednoducho stáť. Skamenela, ako keby čakala na osudný úder, zatiaľ čo diváci pri televízoroch si trhali vlasy a revali: „Tak už sa pohni, utekaj!“

Utekaj, Trixi! kričala na seba v duchu a nakoniec sa prinútila ísť ďalej. Najprv mala pocit, že sa jej podlomia nohy. Ale s každým krokom sa upokojovala a bola istejšia. Okolo nej stáli domy plné ľudí. Bola uprostred mesta. Na ceste k Flore ako už mnohokrát predtým. Toto bola skutočnosť, žiadny hlúpy triler.

Keď zabočila do jasne osvetlenej Ellingtonovej ulice, musela sama nad sebou krútiť hlavou. Nejaký muž išiel večer cez park do mesta. Vtedy keď ona. Vracal sa určite z práce. Mal namierené domov. Možno šiel k niekomu na návštevu, pozvali ho na večeru. Čisto náhodou si tiež vybral cestu parkom, cez drevený mostík okolo kostola Svätej Trojice a cez Beethovenovo námestie. Nič viac. Bola to len náhoda, ktorú by si normálne vôbec nevšimla, keby ľudia vôkol nej nebláznili od strachu a paniky. Bola skrátka paranoidná, ako po udalostiach pri jazere všetci obyvatelia tohto prekliateho mesta. Polícia by mala konečne nájsť páchateľa, aby sa to skončilo, inak sa všetci určite zbláznia.

Keď zabočila doprava do Hindemithovej ulice, prudko sa obzrela. Bol to skôr reflex než vedomé rozhodnutie. Medzi zaparkovanými autami sa vynorila hlava. Ten človek ju mal zakrytú kapucňou. Trixi pocítila kŕč v čeľustiach, keď zaťala zuby. Je to len nejaký muž. Na ceste domov, opakovala si v duchu bez skutočného presvedčenia. Odfúkla si z čela ofinu a šla ďalej krátkymi, rýchlymi krôčikmi, ako myška na úteku.

Ulica Edvarda Griega, kde bývala Flora, už nebola ďaleko. Iba pár posledných metrov, potom bude v bezpečí, naspäť v realite, preč z tohto smiešneho strašidelného sna.

Trixi minula prvú priečnu ulicu a nenápadne sa otočila, akoby kontrolovala, či nejde za ňou žiadne auto. Ulica bola celkom prázdna. Avšak po chodníku za ňou niekto kráčal. Pokojnými, rovnomernými krokmi a vytrvalo. Muž v kapucni šiel ešte stále za ňou. Trixi prešiel hrdlom horúci prúd, keď si uvedomila, že sa vzdialenosť medzi nimi zmenšila. Muža od nej delila maximálne dĺžka štyroch áut.

Trixi sa prudko otočila a išla ďalej. Najradšej by sa dala do behu a utekala by zo všetkých síl. Tomu nutkaniu však odolala. Nechcela bežať, pretože sa obávala, že by tým všetko ešte zhoršila a spečatila by svoj osud. Navyše by to bolo niečo ako priznanie. Priznanie, že je skutočne v nebezpečenstve. Aj keď jej srdce búšilo ako po maratóne a ruky sa jej vo vreckách bundy triasli, nechcela sa vzdať poslednej iskričky nádeje, že muž za jej chrbtom s ňou nijako nesúvisí. Aj keď ide za ňou už od parku. Aj keď je stále bližšie. Teraz podľa jeho krokov spoznala, že minul prvú priečnu ulicu a pokračuje ďalej. Delilo ich len pár metrov, bol jej v pätách.

Trixi sa prihrbila, zimomriavky jej naskočili po celom tele. Kroky za ňou zneli odhodlane a nezadržateľne sa blížili. Pokúsila sa ten zvuk na chvíľu vytesniť z mysle a jasne uvažovať. Hindemithova ulica bola na rozdiel od neveľkej ulice Edvarda Griega, v ktorej bývala Flora, dobre osvetlená. Ak Trixi zabočí do Florinej ulice a dostane sa napríklad až ku vchodu do domu, veľmi si tým nepomôže. Vchod v tomto prípade nepredstavoval žiadnu istotu, bola to temná pasca. Zvončeky dolu nefungovali, takže vchodové dvere boli stále pootvorené. Trixi sa zrejme veľmi ďaleko nedostane, prenasledovateľ bol teraz tesne za ňou. Oproti Florinmu domu bola škôlka, o tomto čase tam už nebola ani živá duša. Nikde nikto, kto by ju videl alebo počul. A autá v tejto jednosmerke jazdili len zriedkakedy.

Trixi ostávali už len štyri kroky k odbočke. Z neznámeho dôvodu zostala odrazu stáť. Kľakla si pravou nohou na chodník a zaväzovala si ľavú šnúrku na teniske. Nech sa už stane čokoľvek, bude revať tak hlasno, že to obyvatelia okolitých domov iste začujú.

Počula za sebou kroky.

Klop-klop-klop-klop.

Stále bližšie a bližšie. Trixi zaťala ruky v päste. Nechty si zaborila do dlaní. Hlavu stiahla medzi ramená, chcela sa ochrániť pred strachom, ktorý ju zasypával ako krupobitie.

Kroky sa odrazu zastavili. Muž bol vedľa nej. Trixin pohľad pomaly putoval doprava. Uvidela pár ťažkých čiernych šnurovacích topánok. Špičky sa v svetle pouličnej lampy leskli. Čierne nohavice mu padali až na členky. Trixi sa neodvážila zodvihnúť oči.

„Dvojitá mašlička,“ ozvalo sa zhora.

Ten hlas bol neobyčajne mladý. Trixi zodvihla zrak. Svetlo lampy sa odrážalo od skiel okuliarov. Oči za nimi sa skoro nedali rozpoznať. Napriek tomu mala pocit, že už ich niekde videla.

„Veď sa to tak hovorí. Dvojitá mašlička dlhšie vydrží.“ Chalan v kapucni ukázal bradou na Trixinu ľavú tenisku. Ešte stále pevne zvierala šnúrky. Až teraz si uvoľnila päste.

Trixi sa napriamila a nespúšťala z chalana zrak.

„Prepáč, to bola asi najtrápnejšia hláška všetkých čias,“ dodal. „Ideš za Florou?“

Trixi sa naňho spýtavo zadívala.

„Stretli sme sa na chodbe. Už je to zopár týždňov. Ja som Hagen, Götzov syn.“ Zložil si z hlavy kapucňu a kývol na Trixi. Mal krátke, hladké, svetlohnedé vlasy učesané úhľadne na cestičku. Spolu s kapucňou a šnurovacími topánkami to bola riadna imidžovka.

„Áno, jasné, že si spomínam,“ prikývla Trixi, keď sa jej dych zasa trocha upokojil. Uvoľnila si ramená a na dve sekundy zatvorila oči. Som totálne paranoidná. Potom sa otočila späť k Hagenovi. „Nemal si vtedy na sebe oblek?“

„Hovorím tomu kostým na prax.“

Trixi prikývla. Bola rada, že vidí Hagena – ale len preto, lebo to nebol utečenec ani zločinec, ale Florin aktuálny nevlastný brat. Nevedela, o čom sa má so synom momentálneho priateľa Florinej matky rozprávať. Navyše jej po strachu, ktorý doteraz prežila, nebolo do reči.

„Nebojíš sa chodiť v noci sama po meste?“ spýtal sa Hagen, akoby jej čítal myšlienky. „Alebo ťa to baví?“

„Ako čo?“

„Horory. Adrenalín. Také vychytávky. Existujú maniaci, ktorí to potrebujú.“ Hagen si Trixi premeriaval malými bystrými očami spoza skiel okuliarov.

„Ja teda nie. Ty áno?“

„Drsný horor si rád mrknem. Ale najlepšou vychytávkou sú psycho trilery. Krv vo filmoch vidieť nemusím.“

„Super téma,“ ozvala sa Trixi a išla pomaly ďalej. Hagen kráčal vedľa nej. Ani jeden z nich nič viac nepovedal, pokým nezabočili do ulice Edvarda Griega.

„Všetko okolo toho je hnusné pokrytectvo,“ začal opäť Hagen. Jeho hlas znel zrazu pevnejšie a hlbšie. „Tunajší ľudia sa tvária, akoby s Florou súcitili, akoby jej chceli pomôcť. Pritom sú akurát radi, že ten magor nerozpáral ich vlastné decko.“

„Toto im môžeš ťažko zazlievať,“ podotkla Trixi.

„Mám ti niečo povedať? Podľa mňa sa v tajnosti bavia na Florinom utrpení. Tak ako sa ľudia predtým bavili na utrpení gladiátorov a upaľovaní čarodejníc. Dnes sa more ľudí baví na správach o leteckých katastrofách alebo na tom, ako úchyláci zneužívajú malé deti.“

Hagen vypúlil oči a divoko mával rukami vo vzduchu. Trixi mala až strach, že tiež jednu schytá.

„Blázniš,“ povedala a zastavila sa pred vchodom do Florinho domu.

Hagen sa na ňu chvíľu pozeral. Na tvári mal zvláštny výraz.

„Čo je?“ spýtala sa Trixi.

„Áno, máš pravdu. Bláznim,“ odpovedal Hagen nakoniec a vyčaril krátky úsmev.

Tentoraz sedel za volantom služobného vozidla Sälzer. Nebol ktovieaký vodič, ale keď to muselo byť, bol rýchly. Zabočil z Hindemithovej do ulice Edvarda Griega a vzal so sebou aj kúsok obrubníka. Kútikom oka ešte zazrel zákaz vjazdu do jednosmerky.

Masaryk sa na sedadle spolujazdca držal jednou rukou kľučky na dverách a druhou prístrojovej dosky. „Práve vošiel niekto dovnútra,“ povedal a kývol hlavou smerom k domu s číslom osemnásť.

Nechali stáť auto uprostred ulice a vrhli sa do chodby. Aj keď bol Masaryk štíhlejší a mladší, na prvé poschodie dorazil ako prvý Sälzer. Jednou rukou zvieral zábradlie, prudko odfukoval a díval sa na Floru Duveovú, ktorá stála vo dverách bytu. Priamo oproti nej stál Patrick Felber. Podával Flore balíček zabalený do hnedého papiera. Za Florou stála Beatrix Jergerová a vedľa nej mladík v okuliaroch a mikine s kapucňou. Mohol mať asi tak dvadsať rokov.

Masaryk Sälzera predbehol, dvoma krokmi bol pri Patrickovi Felberovi, schytil ho za rameno a odtiahol ho od Flory. Balíček spadol na zem a ozval sa zvuk, ako keď sa rozbije šálka na kávu.

Flora vykríkla.

„Pustite ma! Čo to má znamenať?“ Patrick sa márne snažil vymaniť z Masarykovho zovretia.

Sälzer pristúpil k Patrickovi, vytiahol z vrecka bundy fotografiu a ukázal mu ju.

Beatrix, ktorá stála za Patrickom, vytreštila oči a pritisla si dlaň na ústa.

Patrick zízal na Florinu fotografiu. Nad jej rozosmiatymi zelenohnedými očami sa tiahla krvavá stopa, na nose sa rozširovala a na ústach vytvárala tmavočervenú škvrnu. Florina tvár, jej brada a krk boli posiate krvavými striekancami. Patrickovi sa zachveli pery, ale nevydal ani hlások.

Sälzer urobil ďalší krok. Pevne sa zahľadel Patrickovi do očí. „Tú fotku som našiel u teba v skrini,“ vyhlásil. „Tak povedz už niečo. TAK UŽ KONEČNE NIEČO POVEDZ!“

Patrick párkrát zažmurkal. „Snorili ste u mňa doma? Do toho vás nič nie je.“

„Ale áno, je. A to od minulej stredy. Od okamihu, kedy si sa večer vybral naspäť k jazeru. Na pláž. Možno si Floru ešte chvíľku pozoroval. Nebol si si celkom istý, čo máš urobiť.“ Sälzer hovoril ticho, ale naliehavo. „Potom sa vyzliekla. A v tebe sa niečo zlomilo. Z tvojho vnútra vyšli na povrch nové pocity, ktoré sa v tebe hromadili celé týždne či dokonca roky. Premohol si ju a dostal na ostrovček pre plavcov. Mohlo to byť aj inak. Možno si ju donútil k ostrovčeku doplávať. A čo keď s tebou plávala dobrovoľne, pretože netušila, čo ju tam čaká. A na ostrovčeku si ju potom…“

„NIE!“ zarevali Patrick a Flora zároveň.

Sälzer sa na Floru začudovane pozrel. Stála vo dverách bytu, stiahla si rukáv svetra až ku končekom prstov a druhou rukou prechádzala po šve.

„Tak to nebolo,“ bránil sa Patrick.

„Tak nám povedz, ako to bolo,“ vyzval ho Masaryk. „Môžeš to spraviť tu alebo na polícii.“

„A potom ma konečne pustíte?“ spýtal sa Patrick, pozrel sa na svoju ruku a potom na Masaryka, ktorý ju doposiaľ pevne zvieral.

Masaryk pomaly uvoľnil zovretie a pustil mu ruku. Zostal však stáť tesne pri Patrickovi.

Patrick sa pozrel na Sälzera, sklopil oči a spustil: „Áno, je fakt, že som bol v ten večer na Floru naštvaný. Nie, nie naštvaný. Nenávidel som ju. Ale dlho mi to nevydržalo. Skoro mi došlo, že za všetko môžem nenávidieť len sám seba. Svoje malé mizerné ego.“ Patrick hovoril rýchlo a jeho oči behali sem a tam medzi dvomi neurčitými bodmi. Vyhýbal sa pohľadom na Floru, hovoril, akoby tu vôbec nebola. „Keď som ju uvidel pri jazere, najskôr s jej frajerom a potom samu, až vtedy mi všetko vlastne došlo. Predtým som ešte fakticky dúfal. Bol som úplný debil.“

„Čo ti došlo?“ spýtal sa Sälzer pokojne.

„Že sa to nikdy nestane. Flora a ja sa nikdy nedáme dohromady. Má oveľa radšej chalana, s ktorým sa háda, ktorý jednoducho zmizne, a dokonca je radšej sama, než aby bola so mnou. Keď tam sedela ako kôpka nešťastia… ja neviem, skrátka som si už nedokázal predstaviť, že budem niekedy sedieť vedľa nej. Došlo mi, že budem vždy len divák. Pozorovateľ.“ Patrick sa nadýchol. „Keď mi pred pár týždňami povedala, že sa so mnou nechce stretnúť, nebral som to tak tragicky. Povedal som si, že teraz nechce, že moja šanca ešte príde, že musím len čakať. Ako som čakal po všetky tie roky. Ale v ten večer pri jazere som pochopil, že tá šanca nikdy nepríde. Nemôžem v tom ďalej pokračovať ako predtým. Zbožňovať Floru z diaľky, akoby bola anjel a nie človek. Jej fotky som mal nalepené na dverách skrine, akoby to bol nejaký oltár. Bol som padnutý na hlavu. Pochopil som, že musím vymazať Floru zo svojej hlavy, ten obraz, ktorý som o nej mal. A ktorý bol úplne vzdialený od akejkoľvek reality.“ Patrick vrhol na Floru krátky pohľad.

„A aby si ten obraz zničil, uštedril si zopár poriadnych rezov aj živej predlohe?“ spýtal sa Sälzer.

Patrick pokrútil hlavou, prešiel si jazykom po suchých perách a pokračoval: „Chcel som rýchlo vypadnúť od jazera, preč od nej. V podvedomí mi bolo jasné, že Flora, ktorá tam sedí, nemá s Florou v mojej hlave nič spoločné. Zobral som svoj ľahocykel a odfrčal som domov tak rýchlo, ako ešte nikdy. Myslel som, že rýchla jazda mi pomôže zabudnúť na hnev, smútok, zúfalstvo, na všetko. Doma som zaliezol rovno do svojej izby. Nechcel som s nikým hovoriť. A už vôbec nie s tatkom. On týmto záležitostiam beztak nerozumie.“

„Čo si robil vo svojej izbe?“ spýtal sa Masaryk.

Patrick si prešiel dlaňou po ústach a pokračoval: „Otvoril som skriňu a zízal som na fotky. V prvej chvíli som chcel všetky strhnúť, roztrhať, spáliť. Potom som si uvedomil, že mám ešte pri sebe rybárske náčinie a toho kapra, čo som chytil. Začal som sa správať ako šialenec. Rozohnal som sa a hodil som mŕtveho kapra na fotky. Všetky boli od krvi. Ja… mlátil som tým mŕtvym kaprom do dverí skrine znova a znova. Stále silnejšie a rýchlejšie. Chcel som všetko zničiť, želal som si, aby Flora zmizla.“ Patrick sa pozeral do zeme.

Chvíľku nikto nič nehovoril.

„A potom?“ spýtal sa nakoniec Sälzer.

„Nič. Nič viacej sa nestalo,“ odpovedal Patrick. „K jazeru som sa už nevrátil. Neviem, čo sa tam dialo. Celý večer som bol vo svojej izbe.“

„A čo robíš teraz tu? Chcel si predsa Floru zo svojej hlavy vymazať. Táto situácia mi pripadá dosť absurdná, keď stojíš pred jej dverami,“ vyhlásil Sälzer.

Patrick ticho odvetil: „Chcel som jej len niečo odovzdať. Kvôli tomu, čo sa jej stalo pri jazere. Teda presnejšie po tom, čo som odišiel od jazera a ten sviniar jej ublížil. Keby som tam zostal sedieť, možno by sa to nestalo.“ Patrick sa zadíval na rozbitý predmet, ktorý ležal na prahu u Duveovcov, ešte stále zabalený do hnedého papiera. „Bol to strážny anjel.“

Sälzer chvíľu hľadel na zničeného anjela, potom sa pozrel na Patricka a zhlboka sa nadýchol.

„Má pravdu,“ ozvala sa odrazu Flora. „On to nebol. Nemohol to byť on.“

„Ako si na to prišla?“ Sälzer sa odvrátil od Patricka a premeral si Floru pohľadom.

Vtom na schodisku zhaslo svetlo. Flora zostala nehybne stáť vo dverách. Tlmené svetlo z bytu spôsobilo, že vyzerala ako čierna silueta.

Sälzer stlačil vypínač a rozsvietil.

„Viem, že to nebol on,“ povedala Flora.

Sälzer zaujal vyčkávaciu pózu.

„Ty si si už spomenula?“ spýtala sa Trixi.

„Nie celkom jasne,“ začala Flora pomaly. „Sú to… sú to len útržky. Obrazy, ako keď sa pozeráte na zrýchlený film, a dokonca i tie sú v hmle.“ Na okamih sa zarazila, potom privrela oči a hovorila ďalej. „Spomínam si, ako som sedela pri jazere a pod sebou som mala tvrdé a studené kamienky. Keď som vstala, cítila som, že nablízku niekto je. Akoby stačilo len natiahnuť prst a dotkla by som sa ho. Vidím ho len pár sekúnd, nedokážem rozoznať jeho tvár, ale je väčší než ja, najmenej o hlavu. Vidím silný zátylok, široké ramená a potom sa všetko rozplynie.“

Flora otvorila oči dokorán a prudko dýchala. Oprela sa rukou o zárubňu dvier.

Sälzer si ju chvíľku zamyslene prezeral. „Ešte niečo? Farba vlasov? Oblečenie? Vôňa? Hovoril niečo?“

Flora pokrútila hlavou.

Sälzer sa pozrel na Patricka. Ramená mal svalnaté, jeho plecia neboli úzke, ale ani veľmi široké. No hlavne, bol malý. Možno meral rovnako ako Flora.

„Tá tvoja spomienka,“ obrátil sa Sälzer na dievča. „Uvedomuješ si, že touto výpoveďou zbavuješ Patricka podozrenia?“

Flora sa tvárila bezvýrazne. „On to nebol.“

„Vedela si po celý čas, že páchateľ bol vyšší než ty a mal široké ramená?“ spýtal sa Masaryk.

Flora znovu pokrútila hlavou. „Veď vám hovorím, že sú to len krátke útržky. Došlo mi to teraz, keď Patrick rozprával o večere pri jazere.“

Sälzer sa pozrel na svojho praktikanta. Samozrejme, že mal pravdu – keby si Flora spomenula skôr, ušetrila by im kopu práce. Sälzera ale zaujímalo niečo iné: Koľko takýchto útržkov sa časom ešte objaví? Bude ich toľko, aby vytvorili ucelený obraz? A keby sa už neobjavili: Mohol by niekto Flore pomôcť, aby ich našla?

„Môžem už odísť?“ prerušil Patrick jeho myšlienky.

„Áno, ale s nami,“ zavelil Sälzer. „Vyjasníme si na stanici zopár detailov a spíšeme protokol.“

Patrick si odfrkol. „Ja som vedel, prečo som sa mal radšej držať bokom,“ ticho zamrmlal.

Masaryk s ním zamieril ku schodisku.

Sälzer zostal chvíľu nerozhodne stáť. Kývol na Beatrix, vrhol letmý pohľad na mladíka za ňou a potom sa obrátil na Floru: „Čoskoro sa ozveme. A keby si si zasa na niečo spomenula, aj keby to bola maličkosť, daj nám hneď vedieť, rozumieš?“

Flora prikývla.

Sälzer si ju ešte chvíľu premeriaval, potom sa otočil ku schodom. Zišiel až na prvé poschodie, keď sa ešte otočil: „Vieš, že existujú ľudia, ktorí majú v náplni práce pomôcť takým, ako si ty, aby si spomenuli?“

V slabom svetle domu vyzerala Florina tvár, akoby ju vytesali z mramoru.

Sälzerovi došlo, že na reakciu čaká márne, rukou sa dotkol šiltu na svojej čiapke a šiel za svojím partnerom a Patrickom Felberom dolu.

Na prízemí boli pootvorené dvere na jednom byte. Boli odchýlené len na malú škáročku. V nej Sälzer zazrel sivé vlasy a zvedavé oči. Nahlas pozdravil: „Dobrý večer“. Na čo sa dvere okamžite zabuchli. Potom vyšiel na chodník.

12. kapitola

Leží na podlahe. Cíti pod sebou parkety. Tvrdé lôžko.

Chvíľku sa všetko krúti. Schodisko, zábradlie, svetlo v chodbe. Tváre sa rozplynuli, svet jej kĺže pod nohami.

Jeho tvár. Bledá, zapadnuté oči pripomínajúce hrozienka. Hovoria pravdu, ktorú ona pozná. Bol v nesprávny čas na nesprávnom mieste. Bol vždy na dosah. Po všetky tie roky. Je z toho smutná. Ale na niečo to nestačí.

Prechádza nechtom po ryhách v dreve. Snaží sa spomenúť si. Noc pri jazere. Protiľahlý breh. Tŕstie. Skrytý mostík. Pár očí. Mlčanlivý svedok. Avšak nebol svedkom činu.

Keby zostal dlhšie.

Videl by to.

Urobil by niečo?

Zachránil by ju?

Alebo by zutekal, zavrel oči, všetko vymazal tak ako ona? Prejde si dlaňou po stehne. Neuniesol by ten pohľad. Keby ma tak videl, vymazal by si ma navždy z hlavy.

Otvoria sa dvere. Vojde jej kamarátka so šálkou čaju v ruke. Ako keby bola prechladnutá. Ako keby jej čaj mohol pomôcť.

Sedia vedľa seba. Na zemi. Odznie veľa prázdnych slov.

Cíti, že Trixi je zlostná. Napchala zlosť do svojho vnútra. A na tom smetnom koši zatvorila veko. Zaťažila ju táraním o ničom. Presne to kedysi neznášali. Lebo to robili ostatní. Prisahali si, že nikdy nebudú také.

Od tej noci sa všetko zmenilo. Ona je iná. Znetvorená. Poznačená ako cudzí obraz. Zneisťuje ju to. Len na tú cudzinku nesypte žiadne odpadky.

Vie, o čo tu ide. Je to ako obohraná pieseň, stále dokola o tom istom a znova a znova. Ide o tú noc pri jazere. O Andra. O dôveru. O to, čo sa medzi nimi toho večera pri jazere stalo. A to jej nedokáže vysvetliť.

Hovoria s únavou v hlase, pomaly ako dvaja feťáci na záver tripu. Slová z nej lezú opatrne, akoby sa bála, aby nedopadli na nášľapnú mínu. Pozerá sa na ústa tej druhej, slová sú ako slimáky. Pri najmenšom dotyku sa stiahnu späť do domčeka.

Odvráti pohľad. Civie na stenu, vedľa duní hudba. Cíti ten zvuk ako údery pneumatického kladiva na lebku. Trixi pohybuje prstami na nohách do taktu, nevedomky pohojdáva hlavou sem a tam. Pripadá jej to ako zrada.

Potom sa aj ona spýta.

Spomínaš si?

Spomínaš si?

Spomínaš si?

Nie, odpovie.

Nie je na čo si spomenúť. Nikdy som na nič nezabudla.

Výsluch svedka Konstantina Schmidbauera

Údaje o osobe

Meno: Konstantin

Priezvisko: Schmidbauer

Dátum narodenia: 11. 2. 60

Povolanie: majiteľ hostinca

Bydlisko: Telpen

Adresa: Dlhá 57

(Výsluch zaznamenal policajný dôstojník Kessel.)

K veci

Pán Schmidbauer vlastní v Dlhej ulici hostinec Dlhý dych . Uvádza, že dnes okolo jedenástej vošiel do jeho hostinca muž, ktorého s veľkou pravdepodobnosťou spoznal. Podľa neho ide o väzňa, ktorý pred niekoľkými dňami utiekol z telpenského nápravného zariadenia. Schmidbauer doslova uviedol: „Na deväťdesiatdeväť percent to bol Zinke, ktorého fotku som videl v novinách.“

Hľadaný väzeň sa podľa svedeckej výpovede pána Schmidbauera zdržal v jeho hostinci len krátko. Vošiel do jedálne, rozhliadol sa a po chvíli zamieril k automatu na cigarety. Kúpil si škatuľku cigariet (pán Schmidbauer sa domnieva, že to bola značka Pall Mall) a v okamihu opustil budovu. Keď majiteľ hostinca vyšiel na ulicu, zmienenú osobu už nevidel. Pán Schmidbauer je presvedčený, že nepočul hluk žiadneho auta alebo iného dopravného prostriedku.

Podľa výpovede majiteľa hostinca mal Silvio Zinke na tvári slnečné okuliare, na hlave mal starú tmavomodrú vlnenú čiapku, vyťahané takmer biele tričko, už trocha zažltnuté, sivomodré plátenné nohavice a vyšmatlané topánky.

Bola to už piata šálka mätového čaju za jeden deň. Leif Sälzer sa napil, postavil šálku na písací stôl a podal svojmu praktikantovi protokol o výsluchu Konstantina Schmidbauera.

„Slnečné okuliare, vlnená čiapka, plátenné gate – to môže byť ktokoľvek. Ako si môže byť taký istý, že spoznal Zinkeho?“

„Má dosť výrazný nos,“ odpovedal Masaryk a očami preletel protokol.

„To má kadejaký boxer,“ namietal Sälzer.

„Podľa informácií od ľudí by bol teraz Zinke na každom rohu v meste. Pravdepodobne sa mu v Telpene páči.“

„Ja na jeho mieste by som čo najskôr vypadol. A to riadne ďaleko. A veľmi rýchlo. Možno to aj urobil.“

„A tí ľudia vidia všade len jeho prízrak?“

Sälzer pokrčil plecami. „To máš ako s ufónmi. V istej dobe ich tiež videl každý.“

„Vy si nemyslíte, že Zinke je náš človek, všakže?“

„Bolo by to až príliš jednoduché: Sexuálny zločinec utečie z väzenia a ešte v tú noc a v rovnakom meste prepadne dievča.“

„Niekedy ale býva najjednoduchšie riešenie aj pravdivé.“

To Sälzer vedel až príliš dobre. Viac zo športu ako z presvedčenia argumentoval ďalej: „Prečo by Zinke niečo také robil? To, čo sa odohralo pri jazere, nemá jeho rukopis. Po prvé by bolo hlúpe zanechať po úteku za sebou také stopy a rozšíriť zoznam svojich zločinov…“

„Nebol by to prvý zločinec, ktorý má v hlave slamu,“ namietol Masaryk.

„… a po druhé to nesúhlasí s jeho predchádzajúcim konaním. Keď to poviem veľmi drsne, mohol Floru Duveovú predsa znásilniť, zabiť a hodiť do jazera. Nie že by to, čo sa jej stalo, nebolo dosť hrozné.“

„Možno ho roky za mrežami zmenili.“

Sälzer sa neveriaco pozrel na svojho praktikanta.

Masaryk zodvihol na obranu ruky. „Len nahlas uvažujem. Momentálne toho viac urobiť nemôžeme. Patricka Felbera si zrejme môžeme definitívne vyškrtnúť. Laboratórium nám potvrdilo, že na ľahocykli aj na fotkách a noži bola rybia krv.“

Sälzer prikývol a zízal na mokré koliesko, ktoré na stole zanechala jeho šálka. Myslel na včerajšiu scénu na schodisku. Na bezvýraznú mramorovú tvár Flory Duveovej. „Občas si hovorím,“ začal pomaly, „či si Flora Duveová skutočne nevie spomenúť, alebo nechce. Je to zvláštne. Keď sme včera pred jej očami takmer zatkli nevinného, začala si zrazu vybavovať útržky.“

Masaryk vypleštil oči. „Vy si myslíte, že Flora po celý čas vie, kto je páchateľ?“

„Možno skutočne presne vie, kto to je. A možno o ňom niečo iba tuší. Ale tiež je možné, že sa mýlim, a ona si naozaj nič nepamätá.“

„Pokiaľ tuší alebo vie, kto je páchateľ, prečo s nami nehovorí?“

„Zo strachu. Možno ju páchateľ ohrozuje, dokonca môže byť aj v jej bezprostrednej blízkosti.“

Masaryk nervózne otáčal ceruzkou medzi ukazovákom a prostredníkom. „Alebo ho chce chrániť.“

Sälzer zvraštil čelo. „Chrániť?“

„Čo ak ho dobre pozná? Mohol by to byť jej priateľ alebo príbuzný. Nechce, aby šiel do väzenia, myslí si, že to bol len jednorazový úlet. Možno si to dokonca kladie za vinu.“

„Myslíš, ako to často robia aj obete domáceho násilia?“

„Áno, tak dáko.“

Sälzer si prešiel jazykom po stoličkách. „To je tiež možné. Dokonca dosť dobre možné.“

„Mali by sme sa znova zamerať na Florino najbližšie okolie. Na matku, matkinho priateľa, jeho syna, najlepšiu kamarátku…“

„… starkého, u ktorého vyrastala, susedov, učiteľov…“ Sälzer sa na chvíľu zarazil, potom zamyslene odstrčil ťažkú kancelársku stoličku a podišiel ku kartotéke. Miestnosť v suteréne, kde sa zvyčajne skladovali všetky spisy, práve renovovali, takže veľká časť spisov skončila u nich v kancelárii. Mohutná kartotéka za jeho písacím stolom mu nijako nezavadzala. Naopak, aspoň nemusel behať dve poschodia po schodoch, keď si chcel niečo overiť. Tak ako teraz. Vytiahol jednu zásuvku a zrakom sledoval písmená abecedy na zložkách.

Vtom niekto rázne zaklopal. O niekoľko sekúnd neskôr sa rozleteli dvere a dovnútra vpadol pán Heinrich, o ktorom nikto presne netušil, koľko má rokov. Na telpenskej policajnej stanici pracoval ako sekretár.

„Páni,“ zvolal, kývol na nich a postavil sa do pozoru. „Odpusťte, že vyrušujem, ale toto mi prišlo pred malou chvíľou. Predpokladám, že to pánov bude zaujímať.“ S týmito slovami podal Masarykovi, ktorý sedel bližšie pri dverách, fax.

Pán Heinrich stál ešte chvíľu vo dverách ako poslíček, ktorý čaká na prepitné.

„Veľmi pekne vám ďakujeme, pán Heinrich,“ odpovedal Masaryk.

„Ste naozaj pohotový,“ pripojil sa Sälzer.

Pán Heinrich znova obom zamával. „Ale prosím vás, páni, to nestojí za reč.“ S týmito slovami vyšiel na chodbu a zatvoril za sebou dvere.

„Je to zo Štátnej veterinárnej a potravinovej inšpekcie,“ vyhlásil Masaryk, keď sa pozrel na fax. „Dnes ráno našiel nejaký chodec blízko jazera mŕtveho psa. Hneď pri poľnej ceste, ktorá vedie od jazera do Kraldorfu. Bola to kólia. Mala na tele kopu rezných rán. Podľa veterinára pes zahynul prirodzenou smrťou, ale nedokáže s istotou vylúčiť, či nebol v tej chvíli, kedy mu niekto spôsobil rany, už mŕtvy, alebo nie.“

Sälzer sa otočil od kartotéky. Striaslo ho. „Máš psa?“ spýtal sa.

„Nie. Vy áno?“

„Kedysi som mal zlaté rybičky.“

Masaryk si šéfa chvíľu rozpačito obzeral. Potom sa znova zadíval na fax. „Chodec trval na tom, aby nám veterinárny úrad poslal tú správu.“

„Podal oznámenie?“

„Áno, na neznámeho páchateľa kvôli týraniu zvieraťa a poškodzovaniu cudzej veci.“ Masaryk zvraštil čelo.

„Zvieratá sú podľa zákona veci,“ vysvetlil mu Sälzer.

Masaryk sa znova pozrel do papiera. „Ten chodec, čo podal oznámenie, sa volá Olaf Kaltenborn. Býva v Kraldorfe.“

„Kraldorf. Už zasa.“ Sälzer naklonil hlavu. Stačilo, aby si pomyslel na poslednú návštevu v tej dedine, a hneď sa mu zhoršila nálada. Ale načo mal praktikanta? „Môžeš tam zájsť a pohovoriť si s ním?“

Masaryk prikývol, postojačky dopil kávu, strčil si fax do vrecka a šiel ku dverám. „Už som preč.“

Sälzer sa znova obrátil ku kartotéke. Prechádzal prstom po jazdcoch a nakoniec vytiahol zložku, ktorá patrila jednému z jeho prvých prípadov tu v Telpene. Na titulnej strane stálo: „Sven Thiele“. Sälzer na spis niekoľkokrát poklopkal ukazovákom a prikývol. Potom si ho strčil pod pazuchu a zatvoril kartotéku. Rozhodol sa, že si sadne so spisom do jedálne a „pofajčí si“ slanú tyčinku skôr, než sa pustí do ďalšieho pátrania v najbližšom okolí Flory Duveovej.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .