TRILER:
VÝKRIK DO TMY

Aj v tlačenej verzii.

Objednať si môžete na stránke

www.fragment.sk

Ďalšie e-knihy v edícii:

Triler: Mrazivé leto

Triler: Pod krídlami motýľa

Triler: Zradný anjel

Triler: Dotyk smrti

Triler: V znamení vážky

Manuela Martini

Triler: Výkrik do tmy – e-kniha

Copyright © Fragment 2013

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

7

Vysoko nad asfaltom sa ešte stále týči zeleno-žltý vývesný štít čerpacej stanice a náš bývalý dom hneď za ňou je rovnako sivý a škaredý ako pred rokom. Dokonca aj teraz, keď svieti slnko.

Zvláštne, keď Leona zájde k stojanu, čakám, že sa z dielne vynorí ocino v modrom overale zašpinenom od oleja, ruky si utrie do handry a statočne sa usmeje. Taký nezmysel.

Leona natankuje, ide dovnútra zaplatiť, a keď sa vráti, triumfálne si prehodí vlasy cez plecia. Usmieva sa svojím typickým úsmevom. „Ten Florián je fakt na zahryznutie.“

„Hm, a ako si zvykla vravieť o mojom ocinovi?“ zaujímam sa.

Leona náhle zvážnie. „Ziska, ja…“ Zhlboka sa nadýchne. „Už veľakrát som ti chcela povedať, že… ma veľmi mrzí… ako som sa k tebe na začiatku správala. Bola som pekná potvora.“

„To si píš,“ prikývnem. Som trochu dojatá. Snažím sa zahnať nepríjemné spomienky.

„Bola som hlúpa krava! Môžeš mi to…“ Leona preglgne a oči sa jej lesknú, „môžeš mi to odpustiť?“

Objímem ju. „Áno,“ vysúkam zo seba.

Leone zazvoní telefón a my sa pustíme.

„Maya, čo sa deje?“ Krátko pokrčí nosom. „Sme na ceste – áno – nie, pokojne – dobre, tak zatiaľ.“

„Nemá čas?“ vyzvedám a na okamih dokonca dúfam, že to tak je. Neviem, ako mám všetky tie emócie vydržať! Nechcem stále len revať.

„Ale áno, lenže stretneme sa u nej, nie u Vivian. Mayina mama musela ísť do Mníchova a Maya má strážiť dom. Gazdiná má voľno.“

V duchu pred sebou vidím usadlosť Klingbergovcov: obrovský zrenovovaný statok so zelenými okenicami, rozľahlé lúky, na ktorých sa pasú kone, veľkorysú terasu s výhľadom na hory a jazero.

„Deje sa niečo?“ Leona na mňa vrhne periférny pohľad, keď vchádzame na príjazdovú cestu.

„Nikdy som k vám skutočne nepatrila,“ odpoviem. „Len som to nechcela vidieť.“ Po chvíli dodám: „Je to tak, nie?“

Leona zaváha, na moment to vyzerá, že mi chce odpovedať. Nakoniec nepovie nič a zaparkuje auto pred rozkvitnutým oleandrovým kríkom a porcelánovým mopslíkom. Až keď vyťahuje kľúčiky zo štartéra, skonštatuje: „Vieš, Ziska, vážne by si sa nemala stále ľutovať.“

Nečaká na odpoveď, vystúpi a zabuchne dvere.

Má pravdu. Ľutujem sa. Zamyslene vyleziem z auta.

„Ziska! Konečne!“ Maya ku mne beží s otvorenou náručou. Vlnité svetlé vlasy sa jej lesknú a dokonale jej kĺžu po pleciach. Keď ma k sebe pritisne, zacítim vôňu drahého šampónu.

„Páni, Ziska, mali sme o teba taký strach!“ Maya mi položí ruku okolo pliec a postrkuje ma ku schodom na terasu.

Na drevenom zábradlí v tieni starého gaštana sedí Vivian, v ruke drží hrnček kávy a zíva. Medené vlasy má rovnako strapaté ako voľakedy. A na obočí ešte stále nosí piercing.

Keď ma zbadá, skĺzne nadol a natiahne ku mne voľnú ruku. „Tak čo, väzenkyňa? Kde si nechala železnú guľu?“

Smeje sa a ja chcem najskôr tiež vyprsknúť, ale potom si podľa jej smiechu uvedomím, že jej došlo, že to bolo dosť hlúpe.

„Vivian!“ ozve sa Leona. „O takých veciach sa nevtipkuje. Vo väzení to nie je žiadna zábava!“

„Mrzí ma to, fakt!“ okamžite vyhŕkne Vivian. „Bolo to odo mňa hlúpe.“

Objaví sa Maya s podnosom, ktorý položí na stolček v tieni veľkej črepníkovej palmy. „Páni, Ziska, to je výborné, že si zasa tu! Hrozne si nám chýbala!“

V očiach má slzy a ja prehltnem tú guču, ktorá sa mi urobila v krku. „Tiež ste mi chýbali,“ vysúkam zo seba a sadnem si vedľa Leony. Namiesto slnečníka sa nad nami vznáša drevený palmový list, ktorý drží vyrezávaný Maur. Typické dielo Mayinej mamy.

Chvíľu len tak sedíme a mlčíme. Nálada mi pripadá trocha stiesnená.

Potom sa ozve Maya: „Hrozne nás mrzí, čím si si musela prejsť.“

Vivian zdvihne zrak od obrusu a prikývne: „Človek je tam určite úplne bezmocný, však?“

„Áno,“ pritakám a som rada, že mi rozumejú.

Vivian sa zhlboka nadýchne. „Skúšali sme ti nejako pomôcť, však vieš, alibi a tak ďalej. Ale ten hlupák Ritter hneď povedal, že si sa priznala.“

Je to tak. Našiel ma Olaf Ritter, ktorý si vlani na Augustinovom gymnáziu robil povinnú prax. Skláňala som sa nad mŕtvym Mauriceom a vydesene som šepkala: „Ja som ho zabila.“

„Vieš, že sme kamarátky a jedna pre druhú urobíme čokoľvek,“ pokračuje Maya vážne. „Ale úprimne povedané, klamať polícii sme sa báli…“ Anjelské vlasy si prehodí na chrbát, chytí si ich v zátylku a potom ich zasa pustí.

To gesto je pre ňu typické. Aj vlani to stále robila, napadne mi a začínam sa tu cítiť trošku viac doma.

„… bolo by to dosť šialené,“ dodá ešte a pozrie sa na Vivian a Leonu, ktoré prikývnu.

„Jasná vec,“ vyhlásim. Vypovedali, že sme boli všetci opití a že sme si vzali aj nejaké tabletky. Polišom to dokonale zapadlo do obrázka, ktorý si o mne urobili: No jasné, tá mala problémy s alkoholom už skôr. Okradla svojho otca a ohrozila ďalších ľudí. Nikdy som nepovedala, ako to bolo naozaj. Skúška odvahy…

V krku sa mi znova objaví guča, ktorú som už toľkokrát preglgla. „A prečo ste polícii aspoň nepovedali, ako to vtedy bolo s tým autom a whisky? Možno by si ma potom tak rýchlo nezaradili do škatuľky problémový tínedžer!“

Zízajú na mňa.

Leona preglgne. „Hrozne sme sa báli,“ vydá zo seba potichu.

„Áno. Leona má pravdu,“ pridá sa rozhodne Vivian. „My sme proste boli… boli sme… zbabelé.“

Maya a Leona prikývnu. „Áno, Vivian má pravdu. Boli sme zbabelci.“

„Ziska,“ pokračuje Vivian, „chceme sa ti ospravedlniť.“

„Áno, ospravedlňujeme sa!“ pridá sa Leona ticho a Maya chabo hlesne: „Prosím, prepáč nám to.“

„A chceme ti tým povedať, že si stále naša kamarátka!“ dodá Vivian povzbudivo.

„Pokiaľ teda,“ spresní Maya, „nás za kamarátky ešte chceš.“ Leona prikývne a všetky sa na mňa s očakávaním zahľadia.

Tá otázka ma dosť prekvapí. Odrazu sa pýtajú ony mňa, nie naopak. Odrazu odo mňa niečo chcú. Aby som prijala ich ospravedlnenie.

„Keď mi sľúbite, že ma už nikdy nenecháte v úzkych.“ Zahľadím sa im do očí.

„Sľubujeme!“ odpovedajú zborovo. „Sľubujeme.“

Naozaj to urobili.

„Fajn,“ poviem a cítim, že guča v krku zmizla. Utriem si z tváre slzu. „Kamarátky. Navždy.“

Leona zatlieska. „Super! Maya, teraz nám môžeš priniesť ľadový čaj.“

„Nemala by som nič proti vodnej fajke,“ nadhodí Vivian.

Maya vzdychne. „Je pokazená! Naša hlúpa upratovačka ju včera zhodila. Mama dnes privezie novú. Teda ak nezabudne. Radšej jej idem zavolať. Hneď som späť.“

Leona sa na mňa žiarivo usmieva a chytí ma za ruku. „Ja som taká rada, Ziska, že je už po všetkom. Teraz to bude zase ako predtým.“

Vivian sa zaškerí.

Na malú chvíľu tomu dokonca uverím, ale potom pochopím, že je to len ilúzia.

„Nie,“ poviem. „Nebude. Nikdy to už nebude ako predtým. Maurice je mŕtvy.“

Vivian zvážnie a Leona smutne prikývne.

„Áno, máš pravdu. Ale my žijeme a život ide ďalej.“

„Áno,“ súhlasí Vivian. „My žijeme ďalej.“ Natiahne sa ponad stôl a chytí mňa aj Leonu za ruku. Chvíľu sa tak držíme, než sa vráti Maya.

„Páni, robíte špiritistickú seansu?“ zagúľa očami. „Hovoríte s duchmi?“

„Mysleli sme na nás živé, Maya,“ odpovie Vivian a pustí nám ruky. „Že život ide ďalej, však, Ziska?“

„Áno,“ pritakám a Maya chápavo prikývne. Na stôl postaví tácku. V džbáne so zlatožltou tekutinou cinkajú kocky ľadu.

„Vytrpela si si dosť,“ povie Vivian a pozrie sa na mňa.

„Tak by sme teraz mali pre zmenu myslieť na Mauricea,“ navrhnem a všetky prikývnu. Musím sa ovládnuť, aby som sa nerozplakala.

„A teraz si všetky dáme špeciálny ľadový čaj,“ oznámi nakoniec Maya a naleje nám každej plný pohár.

Špeciálny ľadový čaj bol čaj s tequilou alebo s vodkou. Pili sme ho aj vlani, keď sme sa stretli u Mayi a než nás jej brat odviezol na párty.

Po prvom pohári Leona nadhodí: „Ziska dostala výhražný list. Prišiel dnes poštou.“

„Fakt?“ Maya s Vivian na mňa vyvalia oči.

Leona prikývne. „Choď domov, inak sa stane niečo strašné. Tak nejako to bolo, nie, Ziska?“

„Nekaz nám náladu,“ poviem jej a hnevám sa, že mi zasa pripomína skutočnosť.

„Niečo strašné!“ Maya urobí grimasu. „A čo by to malo byť?“

Leona pokrčí plecami. „To je práve to. Podľa mňa chce niekto Ziske nahnať strach.“

„Ale čo ak to myslí vážne?“ namietne Maya.

„Moment,“ povie Leona. „Držíme predsa spolu.“ Rozhliadne sa okolo stola.

Maya prikývne a Vivian slávnostne zdvihne pohár: „Jedna za všetky a všetky za jednu!“

Zaplaví ma vrúcny pocit. „Vďaka,“ vysúkam zo seba a rýchlo sa napijem svojho čaju. Už zase ma v očiach pália slzy. Celá táto situácia ma nejako zmáha, pocity sa striedajú ako na hojdačke a všetky tie spomienky…

„Ale,“ namietne Maya ustarostene, „takú vyhrážku by sme nemali len tak ignorovať. Koniec koncov, už sa toho – ehm – stalo dosť.“

Maya má pravdu. Stalo sa toho dosť. Maurice je mŕtvy.

„Som si istá, že tie listy píše Claude,“ vyhlási Leona. „Žiaľ, minulý týždeň som sa v obchode u Pichlerovcov stretla s Denisou. Pýtala sa ma, či neviem, ako sa má Franziska. A tak som jej povedala, že ma Ziska príde navštíviť. A keď som sa otočila, stál za mnou v rade pri pokladni Claude,“ vysvetľuje a ospravedlňujúco sklopí pohľad.

„Dočerta!“ vyhŕkne Maya a odkašle si. Potom si poriadne odpije z ľadového čaju. „No, človek ho môže trochu chápať,“ dodá nakoniec potichu a nedíva sa na mňa.

„Predsa len to bol jeho brat,“ doplní ju Vivian a zabije Leone na ruke komára. „Práve ťa chcel uštipnúť!“ vysvetlí Leone, ktorá znechutene hľadá servítku. „Ale úplne úprimne: Claude je predsa jediný človek, ktorý z Mauriceovej smrti profituje.“

„Čo to táraš?“ vyhŕknem.

Všetky tri sa na seba pozrú. Zdá sa, že som jediná, ktorá nič netuší.

Vivian si prejde dlaňou po krátkych medených vlasoch. „Claude teraz povedie podnik svojho otca.“

„Tú stavebnú firmu?“

„Áno.“

„Jasné, otec ešte stále o všetkom rozhoduje, ale Claude je jeho definitívny nástupca. A to po tom veľkom škandále!“

„Po akom škandále?“ Nemám vôbec tušenia, o čom to hovoria.

„K tebe sa vtedy vážne vôbec nič nedonieslo, Ziska? Páni, na večierkoch našich rodičov sa takmer o ničom inom nehovorilo,“ čuduje sa Vivian.

Jasné, na večierkoch ich rodičov. Presne preto o ničom neviem. „No tak, Vivian, už to konečne vyklop!“ nalieham.

Vivian sa rozhliadne po ostatných a odkašle si. „Claude asi pred rokom prebral ženu jednému chlapíkovi zo stavebného úradu! Šialene sa do nej zamiloval. Bol z toho megaškandál! Bez konexií na stavebnom úrade môže predsa jeho otec svoju firmu pokojne zavrieť. Claudova mama vraj hrozne zúrila a že vraj sa už Claude nemusí doma ukazovať a že nie je jej syn a tak. Tá stará je rodená herečka! A jeho otec ešte lepší! Bolo jasné, že Claude si v rodinnej firme už ani neškrkne. A pritom tam chcel nastúpiť, keď doštuduje.“

Vivian sa zaškerí a rozpráva ďalej. „Maurice sa držal pekne bokom. Asi si myslel, že sa to doma zasa upokojí. Jeho mama hovorila mojej mame, že len mykol plecami a vyhlásil, že na toto on nemá nervy.“

„Kedy sa to stalo?“ pýtam sa neveriacky.

„Deň pred párty pri jazere,“ vysvetľuje Vivian. „On ti o tom večer nič nepovedal?“

Mlčky pokrútim hlavou. Začínam prepadať panike. Alebo mi to Maurice povedal a ja mám v pamäti ešte ďalšie čierne diery…?

„No, v každom prípade sa tí dvaja potom ešte poriadne pohádali. Claude je horúca hlava. Bol na párty a chcel si s Mauriceom pohovoriť. Kdeže bratská láska a lojalita a tak vôbec. Vraj bol od hnevu celý bez seba. Maurice sa naňho asi jednoducho vykašľal.“

„Ale mne o tom nič nepovedal,“ namietnem. „Ak to bola škaredá hádka, prečo sa o nej vôbec nezmienil?“

Leona pozoruje kocky ľadu vo svojom prázdnom pohári, potom sa na mňa pozrie. „Ziska, Maurice mal predsa v ten večer oči len pre teba. Myslíš, že mal chuť dohadovať sa s bratom o jeho novej ženskej?“

„A prečo ste mi o tom nepovedali vy?“ Moja ruka prevrhne pohár. Zlatožltá tekutina sa vyleje na stôl a kvapká mi na nohy. Kocky ľadu ležia ako zatúlané kúsky skla na obruse, ktorý už nie je biely, ale hnusne žltý.

„Prepáčte,“ zamrmlem a snažím sa pozbierať kocky. Nejde mi to, kĺžu mi v prstoch.

Všetky tri sa na mňa dívajú, ako keby som bola cvok. No áno, asi sa tak aj správam. Vzdychnem si a nechám ľad na pokoji. Hlavne sa teraz nerozrevať. Nie, slzy mi našťastie nevyhŕknu.

„Ja som sa o tej Claudovej a Mauriceovej hádke dozvedela až pred pár týždňami,“ vysvetľuje Vivian. „Moja sestra to má od kaderníčky, ona sa kamaráti s priateľkou Franza Niederreitera.“

„S Nicole Stollovou, čo má nechtové štúdio?“ vyzvedá Leona.

Vivian prikývne. „Presne. Tá Claudova cica si totiž necháva robiť pazúriky u jej kolegyne v Mníchove. S Claudom sa to však skončilo. Cica je opäť so svojím miláčikom zo stavebného úradu.“

Maya si vzdychne. „Už mi je jasné, prečo sa so svojím kaderníkom bavím len o vlasoch.“

„Presne. Všetci predsa vedia, že kaderníčky a kozmetičky sú najväčšie klebetnice.“

Siahnem po pohári, do ktorého mi Maya znovu doliala čaj, a hodím jeho obsah do seba. V hlave sa mi všetko točí, jedna myšlienka strieda druhú, objavujú sa nové súvislosti – a stále pri tom narážam na Clauda.

Claude bol na slávnosti. Claude a Maurice sa posekali… Claude má veľkú silu a ľahko sa rozčúli, Maurice mi o tom dokonca raz aj rozprával. A čo keď… Skoro sa to neodvažujem domyslieť. Čo ak sa Claude… objavil v lodenici počas tých piatich alebo desiatich minút, ktoré si nepamätám…?

„Ale Claude má alibi.“

Vivianina veta je ako rana do žalúdka.

Vivian zdvihne obočie a vážne sa na mňa pozrie. „Vraj šiel už okolo pol jedenástej k rodičom.“

Uhádla, o čom premýšľam. Že to mohol urobiť Claude – a nie ja. Stalo sa to dlho po pol jedenástej… Ďalšia malá nádej je zmarená. „Ostalo v tom džbáne ešte niečo?“

„Je to dobré, čo?“ Leone sa lesknú oči. Znova sa do mňa zavesí a vzdychne si. „Ach, Ziska, posuň sa dopredu! Ver mi, to jediné ťa môže zachrániť.“

Chcem niečo povedať, ale slová sa stratia v chaose, ktorý opanoval môj mozog. Znova sa napijem. Poriadne.

Predo mnou sa vznáša Leonina tvár. „Všetko je v poriadku?“

„Jasné,“ zaklamem. „Ten čaj je senzačný.“ Zdvihnem prázdny pohár a niekto mi doleje.

Už si nechcem spomenúť. Kdeže, pani doktorka Pohlmannová, spomenúť si nie je moja jediná šanca. Moja jediná šanca je zabudnúť!

A pomaly, pomaličky ma naplní útecha. Ten pocit sa začína v žalúdku a šíri sa po celom tele. Už dlho mi nebolo tak príjemne teplo, dávno som sa necítila taká spokojná. Strašne, strašne dávno. Vlastne ešte nikdy… či vlastne áno, jedenkrát. Jediný raz. A niekto pri tom bol.

Snažím sa zatlačiť tú tvár do temnoty zabudnutia, ale nedarí sa mi to. Zreteľne sa na mňa usmieva. Vidím jamku na brade a hnedé kučery padajúce do čela. Áno, som šťastná a pripadám si nesmrteľná.

Maurice. Tá tvár patrí Mauriceovi.

Ale potom sa začne rozplývať a uprostred sa objaví vír, ktorý so sebou sťahuje do hlbín všetko, všetko sa rúti do bezodnej priepasti.

8

Minulosť

Nečakala som, že to bude také hrozné. Bola som na Augustinovom gymnáziu nová. Všetci mi dávali najavo, že k nim nepatrím. Študenti a študentky z rodín starousadlíkov so mnou nehovorili, pretože som bola cudzinka zo severu, a tí, čo sa prisťahovali, so mnou nehovorili preto, že ich rodičia zarábali viac peňazí než tí moji, bývali vo väčších domoch a jazdili v drahších autách. Vôbec, zdalo sa mi, že všetci ostatní rodičia hravo zarábajú obrovské sumy peňazí, zatiaľ čo naši obracali každý cent dvakrát a dreli od rána do večera.

Naši si prenajali benzínku pri výjazde z mestečka, hneď naproti autobusovej zastávke. Zeleno-žltú BP so šiestimi stojanmi, skromnou opravovňou, kde sa dali aj prezuť pneumatiky, a s umývačkou áut. Nie s takou, do ktorej vojdete so špinavým autom a vyjdete s čistým bez toho, aby ste museli vystúpiť. Kdeže, museli ste najskôr zaparkovať a potom vyliezť von.

Mamina s ocinom dreli od šiestej ráno do desiatej večer, v piatky a soboty dokonca do jednej v noci. Nejazdili sme na dovolenky, pretože to by za seba rodičia museli platiť záskok. Bývali sme hneď pri benzínke, v sivej kocke zafarbenej načierno od výfukových plynov. Asi ju postavili kedysi dávno, pred päťdesiatimi alebo možno aj pred tisíckami rokov. Šindľová strecha ostro klesala smerom k štítom a v priečelí boli tesne vedľa seba dve malé okná a vysoké úzke dvere. Dom spredu vyzeral ako pokrčená tvár. Bol to ten najškaredší dom v celom Kindingu.

Prečo sme sa museli presťahovať práve do Kindingu, populárneho a drahého mestečka na brehu Chiemského jazera? Jednoducho preto, že nájomná zmluva na benzínku bola výhodná a autá, ktoré tu tankovali, boli veľké a smädné. Viem, že ocino sníval o supermodernej benzínke niekde na diaľnici, pri stojanoch ktorej autá vždy čakajú v rade a kde sa predávajú hromady croissantov, obložených žemlí, zmrzliny a časopisov.

My sme to síce všetko mali tiež, ale v skromnom množstve. „Však my si tu zvykneme,“ vyhlásil ocino prvý večer v našom novom dome, kde bolo cítiť zatuchlinu, a mama prikývla. Ale ja som mala pocit, že to vlastne vravia sami sebe, aby si dodali odvahu.

Prvé dva týždne sme sa všetci okrem našej normálnej práce zaoberali renováciou domu. Postŕhať tapety, zbaliť staré koberce, poriadne všetko vyčistiť, vymaľovať, položiť nové koberce. Pripravovali sme sa na svoj nový život s nádejou, že všetko nejako dopadne. Dom vlastne začínal vyzerať celkom pekne – aspoň vnútri. Ale keď som ráno išla na bicykli do školy okolo všetkých tých elegantných domov a veľkých víl, vždy ma pichlo pri srdci. Ja a naši sem nikdy nebudeme patriť.

Ani po troch týždňoch som nenašla nikoho, kto by sa chcel so mnou bližšie zoznámiť. Sedela som vedľa dvoch dievčat, ktoré si spolu v jednom kuse šepkali a na mňa sa ani nepozreli. Akoby ma vôbec nikto nevnímal. Bola som vzduch. Okolo Mauricea som chodila oblúkom, pretože som netúžila po ďalšej frustrácii – určite by sa ku mne správal rovnako ako všetci ostatní.

Každý deň som viac a viac nenávidela svoj život a svojich rodičov. Všetko bolo také malé a úzke a meštiacke, nech už sme robili čokoľvek – či sme nakupovali koberce, nábytok alebo tapety, vždy išlo o každý cent a mimoriadne ponuky, nikdy nie o to, čo sa nám naozaj páčilo.

Existovala však jedna vec, ktorá ma robila šťastnou a vďaka ktorej som zabúdala na fádny svet okolo seba. A tou bola hudba.

V Hanau, kde sme bývali predtým, som so štyrmi spolužiakmi založila kapelu. Skúšali sme najrôznejšie smery, aj klasiku a free jazz. Nils bol vášnivý muzikant a hral na klavíri pekelne dobre. „Vieš, že spievaš fakt senzačne?“ spýtal sa ma raz s obdivom a ja som celá očervenela. Nikdy som sa spievať neučila a naši sú dosť nemuzikálni. Netuším, kto mi tento talent vložil do kolísky.

Keď som spievala, stával sa zo mňa niekto iný, potom som už nebola Franziska Krausová, priemerná študentka, stredne vysoká, hnedé vlasy a celkovo tak nejako tuctová. Nie, potom sa zo mňa stala… áno, kráľovná. Kráľovná prekrásnej krajiny, v ktorej žili len šťastní ľudia. To som však nikdy nikomu neprezradila. Predstavovala som si, že by som sa možno raz mohla hudbou živiť. Potom by som sa obklopovala len krásnymi vecami. Krásnymi a drahými. O tom som snívala, keď som na tom bola vážne mizerne.

Čoskoro som sa dozvedela, že aj na Augustinovom gymnáziu funguje školská kapela. Dievčenská kapela, ktorá nehrá len cover verzie, ale aj vlastné pesničky. Speváčku Jasmin poslali rodičia na internát do Salzburgu a skupina potrebovala niekoho nového. Myšlienka, že by som znova mohla robiť hudbu, mi nešla z hlavy. Navyše to bola dokonalá príležitosť nájsť si konečne kamarátov. Radosť ma však prešla, keď som sa dozvedela, kto sú zvyšné členky kapely.

Boli to ako naschvál tri najarogantnejšie dievčatá z môjho ročníka (a navyše so mnou chodili do triedy!), okolo ktorých sa chalani len tak hemžili a ktoré s inými dievčatami prakticky neprehovorili. Skúšali vždy v piatok popoludní v školskej koncertnej sále. Predstavou, že sa tam zastavím a spýtam sa, či by som sa k nim mohla pridať, som nebola práve nadšená.

Vravelo sa, že sú niečo na spôsob tajného spolku a vždy držia pohromade.

Áno, a navyše žili úplne iným životným štýlom než ja – ak sa ten môj dal vôbec označiť za štýl.

Ale aby ste pochopili, prečo som sa v ich prítomnosti vždy cítila ako totálny outsider, musíte o nich vedieť ešte ďalšie veci.

Maya von Klingbergová býva so svojimi rodičmi vo veľkom dome obklopenom lesom a lúkami. Jej rodina vlastní kone, dva labradory a niekoľko áut. Ako vo filme. Mayin otec je veľké zviera v jednej mníchovskej poisťovni a je večne na cestách. Jej mama skupuje starý nábytok a z preglejky vyrezáva stojany na oblečenie a figúrky, ktoré potom maľuje. Dodáva ich do niekoľkých obchodov s nábytkom v Rosenheime a Mníchove. Očividne existuje dosť ľudí, ktorým sa páči stojan na šaty v podobe tlstej kreolky v pestrých šatách a s turbanom na hlave. Alebo černošský čašník, ktorý v rukách v bielych rukavičkách zviera popolník. Mayin brat študuje v New Yorku na filmovej akadémii a vraj už pozná všetkých dôležitých ľudí z branže.

Otec Leony Andersovej je známy a úspešný architekt. Rodina býva v modernom presklenom dome s japonskou záhradou a cez víkendy si občas rýchlo zaletí do svojho bytu v Barcelone a podobne.

A potom tu bola ešte Vivian Faberová, ktorej rodičia šialene zbohatli na výrobe skrutiek. Obaja starší súrodenci už pracujú v rodinnej firme. Vivian si môže vybrať akékoľvek povolanie, po ktorom zatúži – a bude úplne jedno, koľko to bude stáť.

Takže všetky tri boli niečo zvláštne.

Iba ja nie. Ja som bola len trúfalá – a šialená.

Vlastne som nemala najmenšiu nádej, že by sa tie tri o mňa niekedy nejako zaujímali alebo sa so mnou dokonca spriatelili. Ale možno by som aspoň mohla byť v ich kapele – koniec koncov, bola som celkom slušná speváčka.

Nasledujúci piatok som teda nešla po škole domov. Flákala som sa po budove a o pol štvrtej som vyšla po schodoch do koncertnej sály pod strechou a počúvala som za dverami. Už začali. Hudba sa mi pozdávala, bola to akási zmes rapu, soulu a popu. Odrazu som za sebou na schodoch začula kroky. Neskoro, už som sa nemohla nikam schovať.

„Hej, ty si od konkurencie?“

Ako som sa neskôr dozvedela, bol to Til, zvukový technik.

„Nie, len som si niečo zabudla… tam vnútri,“ koktala som. Náhle som stratila odvahu. Nikdy ma nenechajú s nimi spievať! „Nechcela som rušiť.“

Zaškeril sa a ja som si všimla jeho nalomený rezák. Bol milý, aspoň v tej chvíli mi to tak pripadalo.

Bez toho, že by sa ma spýtal, strčil ma do miestnosti.

Všetky tri dvihli hlavy: Maya von Klingbergová s basgitarou, Vivian Faberová za bicími a Leona Andersová so sólovou gitarou. Hoci som s nimi dva týždne sedela deň čo deň v tej istej triede, až dosiaľ sa na mňa žiadna z nich ani nepozrela. Teraz však upierali oči výhradne na mňa.

Očervenela som a vysúkala som zo seba akurát „Ahoj“.

„Niekto by vám chcel zaspievať,“ oznámil Til a mňa takmer porazilo. Veď o mne predsa vôbec nič nevedel! Ešte pred chvíľou mi pripadal ako sympoš a teraz ma chcel odrazu strápniť. Jeho pobavený úškľabok ma pekne vytáčal.

„Skutočne?“ Maya nadvihla obočie a z barokovej tváre si odhrnula prameň vlnitých svetlých vlasov.

„My síce nikoho nepotrebujeme,“ vyhlásila Leona, ktorá mala na sebe značkovú bundu z červenej kože, „no možno… o rok alebo tak.“

To predsa vôbec nie je pravda! chcela som vyhŕknuť, ale v poslednej chvíli som sa zarazila. Fajn. Keď hrajú s falošnými kartami ony, môžem aj ja.

„Veď ja som ani nechcela spievať,“ vyhlásila som. „Fakt. Ani… ani to neviem!“

Odhadla som ich správne. Teraz ich celá vec začala skutočne baviť.

„To je síce možné, ale my si to chceme vypočuť,“ zazubila sa Vivian.

„Ale…“ koktala som.

„Ale čo?“ Maya si ma prezerala s doširoka roztvorenými očami ako nevinný, roztomilý psík.

Vnútorný hlas mi v tej chvíli povedal, nech sa ráčim otočiť a ísť, pretože s tými kozami nechcem mať nič spoločné. Ale možno za to mohla moja hrdosť alebo láska k hudbe, pravdepodobne oboje, čo ma prinútilo zostať a povedať: „Tak dobre, ale potom ma necháte ísť, áno?“

Všetky tri sa zaškerili a prikývli.

Zaspievala som bez sprievodu pesničku od Arethy Franklinovej.

Civeli na mňa a ja som v ich očiach videla zmes hnevu, obdivu a závisti.

Nikto nič nepovedal. Odkašlala som si. „Takže, keby ste budúci rok niekoho potrebovali…“

Dokonca som im dokázala priateľsky zakývať a potom som sa rozbehla k dverám.

„Vy ste sa celkom zbláznili, alebo čo?“ zaburácal miestnosťou Tilov hlas. „Necháte túto fantastickú speváčku, o akej sa vám ani nesnívalo, jednoducho odísť?“

Zastavila som sa tri alebo štyri kroky od dverí. Čakala som. Čo asi urobia? Myknú plecami? Povedia mu, nech sa do toho nepletie?

Už som chcela ísť ďalej, keď Maya náhle prehovorila. „Počkaj!“ Otočila som sa a pozrela som sa na ňu.

„Možno by sa nám niekto hodil. Dočasne.“

„To je skvelé, že si si našla kamarátky,“ vyhlásila večer mama a obracala pritom na panvici zemiaky. Fašírky sa smažili na vedľajšom horáku.

Také jedlá sa u Mayi, Leony a Vivian určite nevarili. Ich mamy boli všetky štíhle ako hollywoodske hviezdy a chodili pravidelne do posilňovne. Všimla som si, že ráno, keď vozia svoje dcéry do školy, sú už vždy oblečené v športovom.

Pozrela som sa na maminu, ako stojí pri sporáku v rifliach z H&M a vo voľnom tričku, v kockovanej zástere a s vareškou v ruke. Nenalíčená, vlasy so šedivými pramienkami stiahnuté dozadu. V páse trocha plnšia. Nič z toho som si nikdy predtým nevšimla, naopak, mamina mi pripadala mladistvá a sympatická, ale teraz sa mi zdala stará a zanedbaná. Nenávidela som sa za to, že ju tak vidím.

„Ale ja sa k nim nehodím,“ vyhlásila som.

„Prečo nie? Robíte spolu hudbu, čo by sa malo hodiť viac?“

Nechápala to – alebo to nechcela pochopiť. „Ony nenosia žiadne lacné handry! Nosia Dolce & Gabbana, Hilfigera a takéto veci!“

Mamina si olízala prsty, práve ochutnala jeden pečený zemiak. „Ale zlato, od toho predsa tvoje šťastie nezávisí!“

Ale závisí! chcela som odseknúť, lenže tomu by nerozumela.

Vážne sa mi zahľadela do očí. O chvíľu mi oznámi nejakú životnú múdrosť. No jasné!

„Franziska, ak sú to skutočné kamarátky, je im jedno, čo nosíš na sebe.“

Teraz som sa už ovládnuť nedokázala.

„Nie! Nie je to jedno!“ zajačala som. „Moje handry sú nanič!“ Pritom som šklbala svojou kockovanou košeľou, akoby som ju chcela roztrhnúť. „Dočerta, otvor konečne oči!“ Schmatnem umelohmotnú stoličku z Baumarktu, štyri kusy len za tridsaťpäť eur! a šmarím ju o stenu s cenovo zvýhodnenou tapetou. „U nás je všetko lacné a škaredé! Ony bývajú v úžasných domoch, plachtia a jazdia na koňoch… Jazdia na dovolenky a ich mamy chodia do posilňovne a nosia úžasné oblečenie!“ Zízala som na mamine tričko a pripadalo mi nemožné! „Prečo… prečo ste to dotiahli len k tejto hlúpej benzínke?!“ vykríkla som a v tom momente mi došlo, aké je to odo mňa hnusné.

Mama zbledla a zomkla pery. Myslela som, že vezme zemiaky a šmarí ich o stenu. Ale ona sa len otočila, vypla oba horáky, nabrala na tanier dve fašírky a trocha zemiakov a postavila ho na stôl.

„Ak chceš viac, pridaj si, ale niečo nechaj ocinovi,“ povedala nezvučne, zložila si zásteru a vyšla z kuchyne. Počula som, ako ide po schodoch hore do spálne.

Predo mnou stálo jedlo, na ktoré som sa tešila. Čo som to len povedala? Ničoho som sa ani nedotkla, išla som do svojej izby, ľahla som si na posteľ a zízala do prázdna.

Po čase som počula, že prišiel domov ocino. Schovala som hlavu pod podušku, nechcela som počuť ani slovo z toho, čo mu mamina povie.

Druhý deň ráno som čakala, že mi mamina oznámi niečo ako: „S tvojím otcom sme sa dohodli, že bude pre teba lepšia iná škola.“

Ale nič sa nestalo. Boli len trocha zádumčivejší než inokedy. Keby o tom začali, možno by som sa ospravedlnila. Ale oni nezačali. A tak sa o tejto téme už nehovorilo.

Nasledujúcu stredu nadišiel deň D. Mala som sa s nimi stretnúť v ich obľúbenej kaviarni, aby mi oznámili, či ma berú do The Fling, alebo nie.

Vlastne som o tom nepochybovala, pretože v každom prípade potrebovali speváčku, ale od pondelka so mnou nehovorili, len si spolu vždy niečo šuškali, kedykoľvek ma uvideli.

Boli na mieste skôr než ja. Uvelebili sa v rohu miestnosti na hnedom gauči, Leona sedela v kresle. Posadila som sa na koženú stoličku.

„Tak čo?“ spýtala som sa najsuverénnejšie, ako som len dokázala. „Rozhodli ste sa?“

„To nie je také jednoduché,“ vyhlásila Vivian po chvíli a slamkou sa napila zo svojho latté, až to zabublalo. Druhé dve prikývli a premerali si ma.

Hoci mali Vivianini rodičia kopu peňazí, Vivian vždy chodila akoby nedbanlivo oblečená a upravená. Medené vlasy si strihala sama do podivných účesov s množstvom hrán a rohov, až sa za ňou ľudia v Kindingu a Priene otáčali a krútili hlavami. Oblečenie si kupovala v second handoch v Mníchove a kombinovala ho s vecami od D&G. Na zápästí sa jej skveli rolexky. Neskôr mi predviedla, že sú pravé. „Musíš si pozrieť zapínanie. Podľa toho spoznáš lacné napodobeniny.“

Teraz sa na ne pozrela, akoby si na náš rozhovor vyhradila len krátky čas. „Tvoj hlas síce celkom ujde…“ pokračovala a ja som cítila, ako vo mne začína narastať hnev. „Ale?“ blysla som po nej pohľadom, čo na ňu podľa všetkého, žiaľ, neurobilo veľký dojem.

„Ale – úplne to nestačí. My proste nie sme len taká obyčajná kapela,“ tvrdila Vivian a nadvihla prepichnuté obočie.

„My sme klub,“ pridala sa Leona a odhrnula si z čela prameň hnedých vlasov.

„Exkluzívny klub,“ usmiala sa Maya.

„A neberieme len tak každého.“ Vivian.

„Isteže nie.“ Leona.

„Takže musíš dokázať…“ Maya.

„… že máš na to, aby si k nám patrila,“ dokončila Vivian.

Spýtavo som sa na ne zahľadela. Preglgla som. „Čo teda chcete?“ spýtala som sa a srdce sa mi divoko rozbúšilo. Za každú cenu som chcela zasa robiť hudbu. Hrozne som túžila opäť spievať. V hlave som počula melódiu, ktorú dievčatá hrali minulý týždeň na skúške. Ale akú cenu za to budem musieť zaplatiť?

Pozreli sa na seba a uškrnuli sa. Vivian vytiahla z úst ohryzenú slamku a povedala: „Čo keby si nám zaobstarala pár fliaš whisky a išla s nami dnes v noci k jazeru?“

Bola som z toho celkom paf. S niečím takým šialeným som nepočítala. „Ako mám asi zohnať whisky?“ spýtala som sa. „Naši niečo také nepijú.“ Všetky sme mali pätnásť, okrem Leony, a v žiadnom obchode by nám tvrdý alkohol nepredali.

Vyvalili na mňa oči a Vivian ležérne nadhodila: „Máte predsa benzínku s obchodom. A ak si dobre pamätám, hore za pokladňou je celkom slušný výber alkoholu.“

„Vy ste sa zbláznili, predsa nemôžem okradnúť vlastných rodičov!“ K rodičom som bola vždy poctivá, v dôležitých veciach som im nikdy neklamala. A už vôbec by som ich neokradla. Navyše, krádeže boli pre mňa beztak tabu.

„Pozri, len sa nerob. Nechceme predsa od teba, aby si nám kúpila šampanské Jeroboam!“ vzdychla Vivian.

„Jero… ako?“ zachraptila som.

„Alebo Nebuchadnezzar,“ zachichúňala sa Leona.

„Nebu…“ V dejepise som práve nevynikala, ale toto slovo mi bolo akési povedomé. Podobne sa predsa volal jeden babylonský kráľ. Ale ako súvisí so mnou? A s whisky?

Všetky tri sa vyškierali. Zjavne som bola jediná, kto nevedel, o čo ide.

Maya zívla. „Takže čo bude?“

„Nemôžete si vymyslieť niečo iné? Niečo, čo nesúvisí s mojimi rodičmi?“ skúsila som to.

Nikto mi neodpovedal.

„Mohla by som… niekde verejne zaspievať… alebo…“ Nápady sa mi okamžite minuli, takže som dodala: „Taká skúška odvahy, to je predsa detinské.“

Vivian pokrčila plecami a Leona s Mayou si vzdychli. „No, Franziska, to si sa teda veľmi nepredviedla,“ vyhlásila Vivian nakoniec, upravila si medené vlasy a pozrela sa na ostatné. „Nemyslíte?“ Dievčatá prikývli a tvárili sa znudene.

„Vy chcete, aby som okradla svojich rodičov,“ povedala som v nádeji, že sa rozosmejú a vysvetlia mi, že to všetko bol len vtip a že k nim do skupiny, samozrejme, patrím.

Ale Vivian urobila grimasu, ako keby ju boleli zuby. „Myslím, že Franzisku Krausovú pustíme z hlavy, nie? Kým nájdeme inú speváčku, môžeme hrať inštrumentálky.“

„Speváčku, čo sa k nám viac hodí,“ dodala Maya. Dievčatá prikývli a Leona vytiahla z vrecka peňaženku.

„Počkajte!“ vyhŕkla som.

„Áno?“ spýtala sa Vivian tlmene.

„Povedzme, že by som to urobila.“

„Áno?“

„To potom akože pôjdeme k jazeru a budeme tú whisky piť, alebo čo?“

Zasa ten úškrn.

„Odvezieš nás tam,“ vyhlásila Maya a v jej hlase znel triumf, akoby mi práve oznámila, že som šťastná výherkyňa hlavnej ceny.

„Ale na môj bicykel sa vojde len…“

„Jasné, že nie na bicykli, drahá!“ Maya sa rozosmiala a ostatné sa k nej pridali.

Pripadala som si strašne hlúpo a mala som sto chutí jednoducho vstať a odísť. Prečo som sa rozhodla, že chcem patriť práve k nim? K dievčatám, ktorých rodičia mali omnoho viac peňazí než tí moji, ktoré nosili oblečenie, aké som si ja nemohla dovoliť, ktoré k osemnástinám dostanú nové auto a môžu pokojne študovať aj bez štipendia.

Leona náhle položila ruku na moju. „Speváčka našej kapely musí byť frajerka, Ziska. Máš predsa zohnať len pár fľašiek a potom nastúpime do auta tvojho otca a ty nás odvezieš k jazeru.“ Usmiala sa. „Nič ťažké.“

Vivian sa predklonila a tiež sa usmiala. „Potom nás odvezieš späť a zasa si ľahneš do postieľky. Tvoj otec si nič nevšimne. Vieš predsa trocha šoférovať, či nie?“

Jasné, že som to vedela. Mama už so mnou párkrát trénovala na parkoviskách veľkých supermarketov po skončení otváracích hodín. Základy som vedela – naštartovať bez toho, aby človeku skapal motor, zvládať zákruty… Cúvanie mi ešte veľmi nešlo a ani parkovanie nebolo práve mojou silnou stránkou. Nemohli však odo mňa predsa naozaj očakávať, že pôjdem päť kilometrov po hlavnej ceste až k jazeru! „A čo ak nás chytia policajti?“

„O pol druhej v noci?“ Leona pokrútila hlavou. „Touto trasou nikto nejazdí. Nie sú tam predsa žiadne krčmy.“

Predstavila som si, aké by to bolo rútiť sa nocou s ukradnutou whisky a tými troma v ocinovom aute. „Nemôžete si vymyslieť niečo iné?“ zastonala som, pretože sa mi pri tej myšlienke urobilo nevoľno.

„Nie,“ oznámila Vivian stručne a vrhla pohľad na svoje rolexky. „Buď do toho ideš, alebo nie. A ja už musím ísť.“ Vstala.

„Hej, počkaj! Urobím to!“ vyhŕkla som, než som si to stačila premyslieť.

Vivian zbežne prikývla, akoby jej na tom už dávno prestalo záležať. „Dnes v noci o pol druhej. Počkáme na teba oproti benzínke.“

Preglgla som. „Dobre.“ S chichotaním zamierili k východu, ja som sa za nimi dívala a bolo mi divne.

Večer sa nekonečne vliekol. Neustále som zízala na mobil a pripadalo mi, že sa hodiny museli pokaziť, pretože minúty plynuli neskutočne pomaly.

Nikdy sme nevečerali spoločne, pretože buď ocino, alebo mamina museli byť na benzínke. Zamestnancov sme nemali. V ten večer som jedla s maminou, lepšie povedané rýpala som sa vo svojich špagetách a lámala si hlavu, ako sa vyvliecť z tej hlúpej skúšky odvahy. Mám predstierať chorobu? Alebo nehodu, či nejaký problém doma? Ocino musel ísť do nemocnice s infarktom? Babička v Hanau náhle umrela a ja musím utešovať rodičov a… ale všetko to bolo smiešne, nikdy by mi neuverili.

„Teraz ti už nie sú dosť dobré ani moje špagety?“ ozvala sa odrazu mama.

„Taká kravina!“ vyletela som. V posledných dňoch sme spolu hovorili minimálne, len o tých najnutnejších veciach. Mamina sa snažila tváriť, akoby k tej hádke nad fašírkami a pečenými zemiakmi nikdy nedošlo, ale nešlo jej to. Bola pri mne neistá a odvtedy nosila len svoje lepšie tričká. Ale teraz sa už nedokázala ovládnuť.

„Také hrozné to zas nie je. Prečo nič neješ?“

„Nie je mi dobre.“

Okamžite si ma premerala ustaraným materským pohľadom. „Si chorá?“

Áno! vykríkla by som najradšej a okamžite zaliezla do postele, aby som zajtra ráno nemusela do školy. Namiesto toho som však pokrútila hlavou. „Proste nie som hladná.“

„Ale ani na obed si skoro nič nezjedla.“

„Bola som v kaviarni.“ Vlastne som jej to nechcela vravieť, ale teraz to bolo vonku. No a čo? Beztak nevedela s kým a prečo.

„S tvojimi novými kamarátkami?“ Aha, a že nič nevie.

„Ehm?“ Predstierala som, že nechápem.

„No tak, zlatíčko, určite si nesedela v kaviarni sama. Akože sa tie dievčatá volajú? Maya, Vivian a… Leona? Je to tak?“ Pyšne sa usmiala, pretože si tie mená zapamätala a chcela mi ukázať, že proti mojim kamarátkam nič nemá.

„Bola som sama,“ zaklamala som. Nechcela som, aby mala podozrenie, ak by si v noci s ocinom niečo všimli.

Chvíľku sa mi ešte dívala do očí a ja som sa snažila neuhnúť pohľadom. Potom mlčky pokračovala v jedle. Nakoniec vstala a začala umývať riad. Ja som odstrčila tanier, zamumlala: „Dobrú noc,“ a utiekla som do svojej izby, kde som sa vrhla na posteľ.

Tá prekliata skúška odvahy! Kradnúť whisky a šoférovať auto! Prečo boli také zákerné a chceli odo mňa také veci? A prečo som bola ja taká hlúpa a súhlasila s tým?

Mala som strach. Strach, že ma pristihnú pri niečom zakázanom. A nechcela som podraziť svojich rodičov. Čo povedia, až zistia, že im chýba niekoľko fliaš whisky? Budem im musieť klamať. Čože, zmizla whisky? Nie, o tom nič neviem. Možno ju ukradol nejaký zákazník…?

Musím to urobiť len raz, povedala som si. Raz a potom už nikdy viac. Tak o čo ide?

V myšlienkach som si znovu prechádzala jednotlivé kroky.

Budem musieť dávať riadny pozor, aby som nikoho nezobudila – to znamená, že nesmiem dopustiť, aby motor hlasno zavyl. A potom som si povedala, že o pár hodín budem mať všetko za sebou. Whisky jednoducho vypľujem, ani si to nevšimnú, a o štvrtej, najneskôr o piatej ráno budem zasa v posteli, auto späť pred domom a ja budem členkou a speváčkou The Fling.

Čím častejšie som si tú mantru opakovala, tým intenzívnejšie som jej verila.

O desiatej večer ocino zamkol dvere a stojany.

Väčšinou potom ešte sedel v kresle v obývačke a do polnoci sa díval na televíziu, zatiaľ čo mamina chodievala do postele skôr a čítala si historické romány. Netuším, koľko takých knižiek už zhltla. Asi tony.

Ležala som v rifliach a mikine vo svojej posteli na prvom poschodí a civela striedavo do stropu a na mobil. O polnoci som počula, ako ocino vypol telku a ide hore po schodoch. Moju izbu a spálňu rodičov oddeľovala kúpeľňa. Počula som, ako si ocino čistí zuby, potom spláchnutie záchoda a konečne aj zaklapnutie dverí od spálne.

Čakala som až do jednej, čo bol nekonečne dlhý čas. Potom som odhodila prikrývku, a hoci bolo celý deň pekne, obliekla som si teplú bundu – v noci pri jazere bude isto vlhko a zima. Do ruky som si vzala tenisky a prázdny batoh a čo najtichšie som sa zakrádala dolu. Z komody na chodbe som si vzala ocinove kľúčiky od auta a kľúč od benzínky so zeleným príveskom Shreka. Pred rokmi som ho našla v kindervajíčku a darovala som ho ocinovi. Topánky som si obula až pri dverách.

Vonku cvrlikali cvrčky, cítila som vôňu kvetín, čerstvo pokosenej trávy a kráv. Pouličná lampa oproti benzínke svietila slabým mliečnym svetlom. Bola tma, mesiac nesvietil. Vzduch bol vlhký. Po Mayi, Vivian a Leone ani stopy. Možno sa niekam schovali a teraz ma pozorujú – alebo len blafovali? Možno ma jednoducho chceli potrápiť a presvedčiť sa, či by som to naozaj urobila.

Tvár mi pohladil závan vetra a ja som dúfala, že nebude k tomu všetkému ešte aj pršať. Štyria ľudia so zablatenými topánkami v aute… vôbec som na to nechcela myslieť. Hádam budú naši tvrdo spať, až kým sa nevrátim.

Teraz som musela ísť po whisky. Našťastie ocino nenechal v obchode nainštalovať poplašné zariadenie, pretože sme bývali blízko. Za pokladňou bol sejf s dennými tržbami, ktoré potom rodičia na druhý deň nosili do banky.

Otvorila som zadné dvere a dávala pozor, aby kľúč nezacinkal. Baterku som si nevzala. Bolo by to príliš riskantné. Musela som si vystačiť s chabým svetlom pouličnej lampy, ktoré sem dopadalo vstupnými dverami. Visel tam zámok, ktorý sa rozcinkal, keď sa dvere otvorili.

Chvíľu mi trvalo, kým si moje oči zvykli na tmu a ja som dokázala rozoznať viac než len tiene. Opatrne som postupovala k pokladni a snažila som sa nenaraziť ani do mrazničky so zmrzlinou, ani do stojanov na časopisy.

Natiahla som ruku a vzala z regálu jednu z dvoch fľašiek Jima Beama. Keď bude chýbať len jedna, nebude to hneď také nápadné. Vedľa stáli za sebou tri fľaše Johnny Walker, aj z nich som vzala jednu. A potom ešte jednu Absolut vodku a tequilu so žltou etiketou. Všetky fľaše som si dala do batoha, ktorý riadne oťažel, a zakrádala som sa k zadným dverám. Zamkla som a zamierila k umývačke, vedľa ktorej parkoval náš červený Opel Astra.

Srdce mi divoko búšilo a v hrdle som mala úplné sucho. Obzrela som sa smerom k domu. Všade bola tma, svietila len žiarovka nad dverami. Strčila som kľúč do zámky a odomkla dvere na strane vodiča. Ruky som mala úplne ľadové, triasla som sa a drkotali mi zuby. Batoh som položila na zem pod sedadlo spolujazdca, potom som nastúpila a ticho zabuchla dvierka. Zavrela som oči a zhlboka som sa nadýchla a zase vydýchla. Len pokoj, povedala som si v duchu, už si to robila aspoň tisíckrát. Snažila som sa upokojiť svoje poplašené srdce. Potom som šliapla na spojku, zaradila rýchlosť, pustila spojku a naštartovala. Motor mi nikdy nepripadal taký hlasný. O chvíľu sa určite rozsvieti svetlo v spálni a z domových dverí vybehne ocino…

Zaradila som jednotku. Normálne som to zvládala hravo, ale teraz sa mi to nie a nie podariť. Na tretí pokus to konečne vyšlo, len nepustiť prirýchlo spojku. Zachovať pokoj. Aha, svetlá, ale tie rozsvietim neskôr. Hotovo. Auto sa pomaly rozbehlo, no na prístrojovej doske stále svietilo červené svetielko. A ozvalo sa pípanie. Jasné, nie som pripútaná. Rýchlo som to napravila. Páni, dostanem sa odtiaľto niekedy? Jedno svetielko ešte stále svietilo. Do kelu, čo to môže byť? No jasné, ručná brzda!

Konečne som sa rozbehla.

Motor mi nezhasol a ja som vošla na cestu. Kontrolný pohľad na dom. V spálni bola tma. Ešte stále. Sláva.

Pomaly som prechádzala po ceste. Mali tu predsa čakať. Hodiny na prístrojovej doske ukazovali presne pol druhej. Len si z teba vystrelili, Franziska. A ty si im na to skočila…

Zastavila som na krajnici, pred bránou našich susedov. Dám im ešte päť minút, viac nie.

Na okienko niekto zaťukal. Otočila som sa. Leona otvorila zadné dvere, Maya dvere na strane spolujazdca. Vivian vkĺzla dozadu vedľa Leony. Všetky tri sa chichúňali.

„Buďte ticho!“ zasyčala som.

„Prosím ťa, upokoj sa, tu vnútri nás predsa nikto nepočuje!“ ozvala sa Vivian.

Vzdychla som si. „Tak sa aspoň pripútajte, nech mi zhasnú tie debilné kontrolky.“

„Rozkaz, pane!“ Vivian sa zase zachichotala.

Bola som si istá, že na niečom frčia. Na tráve alebo na extáze alebo na niečom takom. Nevyznala som sa v tom.

Znovu som vzdychla, potom som pridala plyn. Vyrazila som, zapla svetlá – našťastie som vedela, ako sa to robí –, zaradila som dvojku a potom dokonca aj trojku. Sústredila som sa na prerušovanú bielu čiaru a modlila sa, aby polícia dnes v noci hliadkovala niekde inde. Stretli sme len jedno auto a nevidela som ani žiadnych chodcov. Ale aj tak – tých desať minút k parkovisku pri lese bolo najdlhších v mojom živote.

„A teraz?“ spýtala som sa a vydýchla si, keď sa pred nami objavilo jazero.

„Tamto na tú poľnú cestu!“ prikázala Vivian.

Fajn, tam nás nikto neuvidí, uľavilo sa mi. Policajnú hliadku isto nenapadne zachádzať do lesa. Zamierila som s autom na hrboľatú cestu.

„Stop!“ zvolala náhle Leona. Zľakla som sa a dupla na brzdu. Motor zhasol. Reflektory mlčky osvetľovali škvrnitý kmeň vŕby, ktorej vetvy siahali až na naše predné sklo, akoby ho chceli umyť. Do kelu, aby som sa dostala na vyasfaltované parkovisko, budem musieť cúvať. Ako sa radí tá hlúpa spiatočka?

„Tak, čo to tu máme?“ Maya rozopla môj batoh a vyberala jednu fľašu za druhou. „Whisky, tequila…“

„Ja chcem tequilu,“ zvolala Vivian a natiahla chudú ruku.

„Moment!“ Maya uhla. „Najskôr naša šoférka!“

Dofrasa!

Otvorila fľašu J&B. „Pre teba.“

Zaváhala som. Spýtala som sa: „A potom budem patriť k vám, áno?“

„Áno,“ odpovedala Maya a podala mi fľašu.

Na čo mi teraz bol môj úžasný plán, že sa napijem a potom všetko nenápadne vypľujem? V aute to predsa nešlo. Radšej som si nepredstavovala, ako by to tam potom bolo cítiť.

„Prečo nejdeme k jazeru?“ A natiahla som sa za kľučkou na dverách.

„Je tam veľká zima,“ povedala Leona.

„Tak poďme!“ Maya mi netrpezlivo strčila fľašu pred tvár.

Nemala som inú možnosť. Napila som sa. Jeden log, potom druhý. „Fuj. To páli!“

Ostatné sa rozosmiali. „Len sa nerob!“ ozvala sa zozadu Vivian a otvorila fľašu tequily.

„Rýchlo, napi sa poriadne!“ naliehala Maya. „Viac!“

Beztak už bolo všetko jedno. V aute to bude páchnuť ako v cele na záchytke, hlina z poľnej cesty zostane nalepená na kolesách a karosérii a medzery v regáloch stopercentne udrú našim do očí. Ako som si mohla myslieť, že toto všetko mi prejde bez toho, aby si doma čokoľvek všimli?

Nakoniec som predsa len otvorila dvere, pretože sa mi chcelo vracať. Aj ostatné ležali onedlho v tráve. Po čase niekto povedal, že sú štyri, že musíme nastúpiť a vyraziť domov, kým sa rozvidnie.

„Nastúpiť a vyraziť? Vám asi preskočilo!“ Horko-ťažko som dokázala šoférovať triezva. A teraz sa so mnou všetko točilo. Ruky mi viseli pozdĺž tela, ale vôbec sa nezdalo, že k nemu patria.

„Hádam tu nechceš nocovať, Ziska?“ spýtala sa Leona a jej rozmazaná tvár sa vznášala kdesi nado mnou.

„Ale hej, myslím, že to bude najlepšie,“ odpovedala som. Fakt mi bolo všetko jedno. Chcela som len upadnúť do hlbokého bezsenného spánku a prebudiť sa, až bude zasa všetko ako predtým.

„To neprichádza do úvahy!“ zajačal niekto a zatriasol mnou. „Ideme! Okamžite!“

„Nemôžem,“ vyhlásila som úplne vyčerpane.

Potom sa stalo niečo, na čo som si neskôr nedokázala presne spomenúť. Každopádne som zrazu držala v rukách volant a motor zavyl.

„Hej, pomaly!“

Cúvali sme. Niekto zaradil spiatočku.

„Daj pozor na ten strom!“ zajačal ktosi. Maya. Alebo Vivian.

Kde je tá hlúpa brzda? Moja noha dupla na akýsi pedál. Chyba. Bol to plyn a strom letel priamo na nás, ozvala sa rana a potom bolo všade ticho a tma.

Niečo ma šteklilo. A niečo pípalo. Otvorila som oči. Do tváre mi padal slnečný lúč a bodal ma do očí, takže som ich zasa rýchlo zavrela. Navyše som toho videla dosť. Hlava mi trešťala. A potom sa mi vrátila pamäť. Strom. Náraz. Cúvala som po poľnej ceste a vrazila do stromu. To pípanie boli vtáky. Dofrasa, ja som fakticky ešte stále v lese!

Zaprela som sa do dverí a skotúľala som sa do trávy. Kde sú ostatné? Váľajú sa niekde nablízku? Tri opité mŕtvoly? Chytila som sa auta a vstala som. Rozhliadala som sa dokola, jasné svetlo ma bodalo do očí ako ihly. Nie, nikto tu nebol. Široko-ďaleko ani živá duša. Bola som celkom sama. Baby jednoducho zdrhli!

Príšerne som sa naštvala a udrela som päsťou do kapoty. Čo mi to len napadlo? Bola som úplne sprostá! Ako som sa mohla nechať prehovoriť na niečo také?

Opierajúc sa o auto som prešla dozadu. Kmeň stromu bol vrazený hlboko v nárazníku a v dverách kufra. Ocino sa zblázni! Čo len poviem našim?

Ešte stále mi bolo zle a všetko sa so mnou točilo. Nie, teraz nemôžem ísť domov. Hľadala som v aute mobil, musel mi vypadnúť z vrecka. Nemohla som ho nájsť. Vyčerpane som klesla do trávy mokrej od rosy a oprela sa o dvere vodiča. A čo teraz? Mám počkať, až pôjde niekto okolo – alebo až sa objaví polícia?

Neviem, ako dlho som tam sedela a myšlienky mi vírili v hlave. Potom som to už nemohla vydržať, sadla som si za volant, šliapla na spojku, zaradila jednotku, naštartovala a auto sa s trhnutím uvoľnilo od stromu. Nakoniec sa mi konečne podarilo zaradiť spiatočku a trhane sa dostať späť na parkovisko. Teraz už nebude také ťažké dôjsť domov – aspoň som si to myslela. Ale keď som zastavila na výjazde z parkoviska, musela som pripustiť, že je to zrejme ťažšie, než som predpokladala, pretože okolo sa mihalo množstvo áut a nákladiakov. Dlane mi zvlhli a ja som omámene civela na premávku. Nemala som však inú možnosť. Jednoducho si musím počkať na riadne veľkú medzeru. A čo ak mi skape motor…?

Tak už makaj, povzbudzovala som sa v duchu, určite sa ti to podarí.

A skutočne som to dokázala. Za bielou dodávkou nešlo žiadne ďalšie auto. Pridala som plyn. Až príliš, motor zavyl a ja som vystrelila na cestu. To je fuk. Hlavne, že som tu. A teraz budeš pomaly pokračovať, povedala som si. Dvojka, trojka. Žltá tabuľa s nápisom Kinding mi pripadala ako záchranný prístav, ale už o dve sekundy neskôr som si uvedomila, že o chvíľu budem musieť predstúpiť pred našich. Myslela som si, že nič horšie sa nemôže stať.

Ale mohlo.

Uvidela som to v tej istej chvíli: žlto-zelený vývesný štít našej benzínky a bielo-zelené policajné auto pred domom.

To, čo sa dialo potom, bolo ako zlý sen.

Šoférovanie pod vplyvom alkoholu, mladistvá, navyše bez vodičáku. Už len to by stačilo na väzenie pre mládež.

Mala som šťastie, ohromné šťastie. Príslušný sudca sa nado mnou zľutoval a odsúdil ma na verejnoprospešné práce, dve popoludnia do týždňa služba v domove dôchodcov.

Asi vytušil, že niekoho chránim, pretože som vzala všetko na seba. A naši to po čase vzdali a prestali ma zasypávať otázkami.

Dva dni som zostala doma. Žiadne z dievčat mi nezavolalo a nespýtalo sa, ako mi je. Pripadalo mi to, akoby som si celú tú skúšku odvahy len vymyslela. Keď som sa potom zasa objavila v škole, Maya, Leona a Vivian boli okamžite pri mne – a vyzerali dosť nervózne.

„Čo si im povedala?“ vyhŕkla Leona ešte pred prvou hodinou. A mne došlo, že sa hrozne boja, aby sa ich rodičia o ničom nedozvedeli. Aj Vivian a Maya sa ku mne správali inak. Ani zďaleka neboli také nafúkané.

Mykla som plecami. „Nič.“

Až keď sa ani u jednej z nich neobjavila polícia, uverili mi, že som ich nenatrela.

A vzali ma medzi seba.

9

„Ziska?“

Moje meno ku mne prenikne odniekiaľ zo vzdialenej galaxie. „Páni, spala si ako drevo! To si sa naučila vo väzení?“ Slovo väzenie spôsobí, že sa prudko strhnem. Prvé, čo vidím, je biely strop nado mnou. Potom si uvedomím, že ma hrozne bolí hlava a všetko sa so mnou točí.

„Hej, pokoj, nemusíš sa hneď desiť!“ To je Leonin hlas.

Ach bože, hlavne nech nie som v nemocnici! Skúsim pohnúť nohami a rukami. Všetko funguje. Žiadna nehoda. Nie som ochrnutá. Nemala som mŕtvicu. V duchu si prechádzam všetky možnosti, pokým si nespomeniem na ten včerajší nešťastný ľadový čaj.

„Odrazu si bola k. o.“ Leona vrtí hlavou. „A potom si spala celú noc ako bábätko, až doteraz. Už je popoludnie. No, aby som bola presná, je pol tretej.“ Leona sa vyškiera. „A ja som si povedala, že nepôjdem do školy a radšej sa o teba postarám.“

Sedí vedľa mňa a ja ležím v jej izbe na jej posteli. No senzácia, pomyslím si. A potom sa mi vybaví včerajšok. Ako som prišla do Prienu, ako ma Leona vyzdvihla, ako sme si v Kindingu dali zmrzlinu a potom šli k nej domov, ako na mojej posteli sedela Nadia a ako sme sa potom vybrali k Mayi. Nie, ešte predtým našla Leona v pošte ten list.

„Nie div, že už nič neznesieš,“ vyhlási Leona. „Vo väzení a na klinike vám určite dávali akurát tak mätový čaj. Vo veľkých plechových džbánoch, čo?“ Podľa hlasu poznám, že sa usmieva.

Hej, mohla by som odpovedať, ale namiesto toho sa spýtam: „Čo sa stalo?“ a posadím sa, pričom mi okamžite príde nevoľno. „Čo sa to so mnou stalo?“ Panika narastá. Nie, ja nechcem ďalšiu čiernu dieru… „Leona!“ zovriem jej ruku, „prosím, povedz mi, čo som robila?“

„Len pokoj!“ Chlácholivo ma pohladí po prstoch. „Jednoducho si u Mayi na terase odpadla, položila si si hlavu na stôl a zaspala si. Nemohli sme ťa prebudiť. Tak sme zavolali taxík a ja som s tebou išla domov. Vidíš, nič hrozné sa nestalo.“ Povzbudivo sa na mňa usmeje a stisne mi ruku.

Mne sa to zdá dosť hrozné.

Prečo som toho toľko vypila? O čom sme sa vlastne bavili?

Potom si spomeniem. „Leona?“

„Áno?“

„Povedz… myslíš si, že je možné, aby… aby…“

To, čo mi napadlo, je také príšerné, že sa to bojím vysloviť.

„Že čo?“ pýta sa Leona a tvári sa nedôverčivo. Odkašlem si, aby som získala pár sekúnd času.

„Tak už to vyklop!“ Leona je netrpezlivá.

Nadýchnem sa a poviem to: „Že počas tých minút, na ktoré sa nepamätám, prišiel Claude…“

Ticho. „Ty myslíš, že Claude zabil Mauricea?“ Posledné slová už skoro kričala, teraz hovorí o to tichšie. „Dočerta, Ziska, Claude má alibi. Vivian ti to predsa vravela! Takže na to zabudni!“

Áno, ako mi to vôbec mohlo napadnúť? Možno záblesk nádeje, na ktorý som sa upla? Zúfalo hľadané vysvetlenie činu, o ktorom netuším, ako sa mohol stať? A akoby som mala byť za také úvahy potrestaná, bolesť hlavy sa okamžite zhorší.

„Je to len taký nápad…“ A potom jej to musím povedať.

Že to posledné, na čo si pamätám, než sa v mojej pamäti objaví čierna diera, je záblesk. Niečo ako reflex, náznak…

„A čo to podľa teba, prosím ťa, bolo?“ spýta sa Leona skepticky.

„To netuším, Leona. Vieš, koľkokrát som si s tým už lámala hlavu?“

„Hm…“

Odrazu viem, čo musím urobiť. „Leona, musíme ísť do lodenice.“

„Teraz?“

Rýchlo spustím nohy z postele, no prudká bolesť hlavy spôsobí, že ma strasie. „Áno, hneď teraz! Možno si ešte na niečo spomeniem.“

Leona sa na mňa díva so zmesou obáv a nedôvery. „Si si istá? V tvojom stave… Keď ide o auto, mama je hrozný pedant.“

Odhodlane prikývnem.

Leona mi prinesie pohár vody a liek proti bolesti hlavy. Podá mi aj praclík, ale ja ho znechutene odstrčím. Pre istotu si so sebou vezmem igelitku, v ktorej som mala zabalené topánky.

Leona natiahne ruku k štartéru, ale potom sa zarazí. Otočí sa ku mne. Tvári sa ustarostene. „Naozaj tam chceš ísť? Koľkokrát si tam už bola s políciou?“

Bola som tam veľakrát. A vždy som dúfala, že sa mi chýbajúce spomienky vrátia. Vrhnem na ňu vzdorovitý pohľad.

„Ty si to nedáš vyhovoriť, však?“ vzdychne Leona, keď mlčím. „Ale je ti jasné, čo sa môže stať?“

„Čo?“

„Predstav si, že sa odrazu rozpomenieš. Budeš vidieť sama seba, ako si to urobila. Myslíš, že sa ti s tým bude žiť lepšie? Prebudíš sa a budeš sa vidieť s veslom v ruke, ako…“

„Prestaň, Leona! Aj tak to vidím. Ale je to iné. Je to, ako keby si si pamätala len fotky z narodeninovej oslavy, ale samotnú oslavu už nie.“

10

Minulosť

A  potom som bola prvýkrát pri tom: na skúške!

Dievčatá už boli na mieste, čakali v koncertnej sále. Predtým by som možno mala čierne svedomie, ale teraz som si pripadala silná. Prešla som tou hlúpou skúškou odvahy a nezradila som ich. Tak si hádam môžem dovoliť doraziť o pár minút neskôr. Nikto nič nepovedal. Leona si vzala gitaru, Maya začala hrať na basgitare a Vivian sa usadila za bicie.

„Priniesla som text na rapovanie,“ povedala som.

Maya prikývla a začala hrať. A ja som jednoducho spustila:

Vravíš, že za nič nestojíš,

nikto ťa nemá rád.

Ja poviem: ja ťa milujem.

To nie je možné, ty na to,

a otočíš sa preč.

Vivian sa pripojila s bicími a Leona zahrala krátku medzihru, po ktorej som spievala ďalej:

Vravíš: Neubližuj mi.

Ja na to: Tak choď! Choď, len choď!

Láska, tak tá chce odvahu,

odraz sa od skaly

a leť!

Ja nemôžem!

Vravíš.

Ja umriem!

Nie!

Áno!

Zbabelec!

A predsa vravím: nestojím za nič.

Podaj mi ruku a skoč.

So mnou!

Nie!

Tak bež a pochop konečne:

Láska, tak tá chce odvahu! Odvahu! Odvahu!

Mayina basgitara dohrala a nastalo ticho. Urobili sme dojem samy na seba.

Vivian udrela do bubna a prebrala nás. „Tak toto bolo dosť dobré!“ vyhlásila a znova zavírila paličkami.

„Tiež by som povedala,“ pridala sa Maya.

Leona prikývla, mlčky si pretiahla gitaru cez hlavu a pohodila vlasmi. Zrejme mala ešte stále problém s tým, že vpredu pri mikrofóne nestojí ona, ale ja, hoci ona je omnoho krajšia.

„Čo poviete, čo keby sme zahrali budúcu sobotu po baskete? Je niekto proti?“ spýtala sa Vivian a udrela do tympanu.

V sobotu sa v Priene konal basketbalový turnaj a naša škola tam tiež posielala svoj tím. Po zápase sa mala konať párty.

„Nikto!“ zvolala som nadšene, na čo na mňa Leona vrhla je dovatý pohľad a vyhlásila: „Ešte nemáme dosť naskúšané. Ne hodlám si spraviť hanbu.“

Ale aj Vivian s Mayou boli za, takže sa Leona nakoniec podriadila.

Bolo mi jasné, že nestála o to, aby ju niekto pripravil o pozornosť. A ešte k tomu niekto, ako som ja.

Celý týždeň som bola vzrušená a skúšala som každú možnú i nemožnú chvíľu. Neskúšala som len v sprche, v posteli, cestou do školy a pri televízii. Naši sa na tom smiali. Boli radi, že sa na novom mieste cítim tak dobre a že som si našla kamarátky. Nemali o ničom ani poňatia. Netušili, akú cenu som za to zaplatila.

V sobotu konečne nastal deň D. Tím našej školy obsadil tretie miesto, všetci sme ich povzbudzovali a tešili sa s nimi. Nálada bola výborná, pretože pohár vyhrali hostitelia.

Na školskom dvore postavili pódium a pri stoloch si človek mohol kúpiť pitie a párky. Pódium bolo osvetlené červeným svetlom, takže aj popoludní vyzeralo zaujímavo. Domáca kapela práve skončila a na rade sme boli my.

Celé publikum na mňa zízalo. Uvedomila som si, že niečo nie je v poriadku. Ale čo? Otočila som sa k Leone. Aj ona sa tvárila zdesene. Maya pokrútila hlavou a Vivian urobila grimasu. Čo to len so mnou bolo?

Pozrela som sa na seba a poznanie ma zasiahlo ako rana elektrickým prúdom. Bola som úplne nahá! V tom vzrušení som sa zabudla obliecť.

A potom už prepukol rev a piskot. Otočila som sa a chcela som utiecť za oponu, ale nohy mi stuhli. Nepohli sa ani o milimeter. Bola som živá socha! „Nie!“ zajačala som – a prebudila som sa.

Na ten sen som si znova spomenula, keď sme vchádzali na pódium. Konečne! Publikum začalo tlieskať, ale ja som sa nedokázala pohnúť. Leona ma strčila dopredu k mikrofónu a pošepkala mi do ucha: „Daj zo seba to najlepšie!“ Tá veta ma prebrala. Áno, presne to som mala v úmysle!

A hneď pri prvej pesničke som ho zbadala v   dave – Mauricea! Stál vpredu naľavo a díval sa na mňa! Alebo som si to len nahovárala? Ale na tom nezáležalo, chcela som dať zo seba to najlepšie!

Jedna pesnička striedala druhú a publikum bolo ohromne nadšené a uvoľnené. Cítila som, že som každou minútou pokojnejšia, až som si pripadala taká šťastná ako ešte nikdy v živote.

Po dvoch prídavkoch sme nakoniec zišli z pódia, mokré od potu a uvoľnené. Hodili sme sa jedna druhej okolo krku, dokonca ma objala aj Leona. „Bola si fantastická,“ povedala. „Vážne!“ Rozžiarila som sa a ona sa na mňa usmiala.

Kúsok od šatne, ktorú sme mali v jednej miestnosti v školskej budove, som si uvedomila, že som na pódiu zabudla svoj talizman, malého medvedíka, a vybrala som sa späť.

Keď som sa po ň zohla a zdvihla ho, náhle som pred sebou zbadala tvár. Maurice. Bol opálený a jeho čierne kučery o to viac vynikli.

„Ahoj…“ povedal a usmial sa na mňa svojimi hnedými očami. „Bola si skvelá!“

„Hm, vďaka. Všetky sme boli dobré, nie?“ Zoskočila som z pódia a snažila som sa rýchlo si napchať medvedíka do vrecka nohavíc, čo mi tak úplne nešlo.

„Jasné, ale ty si bola skvelá,“ vyhlásil a vrhol krátky pohľad na ošúchané medvedie ušká, ktoré mi trčali z nohavíc.

Nikdy som si nevedela poradiť s komplimentmi, takže som len očervenela, pokrčila som plecami a vyhlásila: „Ostatné sú už v šatni.“

„Ja nechcem ostatné,“ oznámil mi jednoducho.

„Nie?“ začudovala som sa a zízala na kvetinu na dlhej stopke, ktorú držal v ruke. Bola zo školskej záhrady?

„Nie, ja som… ti chcel… tá pesnička bola… bola… bola fakt dobrá.“

„Vďaka.“ Nevedela som, čo ďalej. Pritom som bola taká neskutočne šťastná! Rozžiarene som sa naňho usmievala, nedokázala som si pomôcť.

Ani on nič nevravel. Potom konečne nadhodil: „Predtým nemali také super texty.“

Opäť som nevedela, čo na to povedať. Len som si uvedomila, že mi po celom tele naskákala husia koža.

„Ty si iná,“ pokračoval a zrazu si spomenul na kvetinu. „Tá je…“

„Tak tu si!“ Leonin hlas spôsobil, že som sa strhla. „Ahoj, Maurice!“ Leona okázalo potriasla svojou hrivou. „Jéj, to je od teba milé!“ Natiahla ruku za kvetom, ale Maurice uhol.

Leona sa naňho podráždene pozrela a zamračila sa. Vzápätí pochopila. Maurice mi podal kvetinu. Pozrela som sa na ň u, potom naňho, potom na Leonu a moja ruka sa zasekla v polovici cesty vzduchom.

„Ja, ehm…“ koktala som. „Úplne som zabudla zavolať mame. Chcela, aby som jej hneď dala vedieť, aké to bolo!“ Pokúsila som sa o ospravedlňujúci úsmev, otočila som sa a utekala do šatne. Maya s Vivian boli už našťastie preč.

„To nebol práve elegantný odchod, Franziska!“ zamrmlala som polohlasne a zosunula som sa na stoličku pred zrkadlom.

V mojom vnútri zúril totálny chaos. Bola som zmätená. Prekvapená. Maurice sa o mňa zaujíma! spievala som si v duchu, znova a znova, stále dokola. Nikdy by som sa neodvažovala v niečo také dúfať.

Vzápätí som však sama nad sebou pokrútila hlavou. Leona po ňom išla, to bolo isté. Už spolu kedysi niečo mali. A aj keby som sa Mauriceovi páčila, nesmiem to pripustiť, pretože by som stratila Leonu ako kamarátku!

Zdvihla som hlavu a pozrela som sa na seba do zrkadla. Líca som mala červené a oči mi žiarili. Mohlo za to naše vystúpenie – alebo to, že mi chcel dať Maurice kvetinu? Čo len mám robiť ? spýtala som sa svojho obrazu.

Láska potrebuje odvahu… preletelo mi hlavou. To sa ľahko povie, pomyslela som si a potom som zavolala mamine. Koniec koncov, bola nervózna aj za mňa, veď to bol môj prvý koncert s kapelou.

V šatni sa objavila Leona. Nič nepovedala, mlčky okolo mňa prešla k stoličke, cez ktorú mala prevesenú bundu, a obliekla si ju.

„Leona,“ začala som, hoci som vôbec nevedela, čo povedať.

„Čo je?“ spýtala sa a vôbec sa na mňa nepozrela.

„Môžeš si tú kvetinu pokojne nechať…“ Panebože, to som predsa vôbec nechcela povedať!

Jej pohľad ma prebodol ako otrávený šíp. „Tú kvetinu si môžeš strčiť niekam!“ zasyčala. „Myslíš si, že o ňu stojím? Aj tak vyzerá ako burina!“

„Tak som to nemyslela… Leona, vážne, ja…“

„Áno? A ako si to teda myslela?“ spýtala sa dotknuto.

„Že… že si z Mauricea nič nerobím…“ Prečo som to vravela? Prečo som klamala? Láska potrebuje odvahu…

Drž hubu! oborila som sa v duchu na seba.

Leonin posmešný smiech ma bolel. Nielen v ušiach, ale aj v srdci. Bola predsa moja kamarátka.

„Ty že si z Mauricea nič nerobíš? Tomu predsa sama neveríš!“ Pohŕdavo sa zasmiala.

Musím ísť, kým zničí všetko, čo medzi nami je, pomyslela som si a chcela som vstať.

„Moment!“ Rozkročila sa predo mnou, ruky v bok ako gladiátor v starovekej aréne.

„Klameš! Videla som, ako na teba čumel. A ako si ho ty hltala očami!“ Premerala si ma jedovatým pohľadom.

„Ako to myslíš?“ spýtala som sa unavene.

„No tak, Franziska Krausov á, prestaň sa láskavo hrať na naivku, áno?“

Oslovenie Franziska Krausov á ma zabolelo. Odrazu som bola opäť cudzie dievča, ktorému sa musí vravieť celým menom, aby bolo jasné, o koho ide. Nahnevalo ma to. „O čo ide, máš ho rezervovaného pre seba?“ Vstala som a ona o pol krok a cúvla.

Oči sa jej zúžili a odrazu ma schmatla za ruku, zatriasla mnou a zajačala: „Ty si ale potvora! Vezmeš si všetko, čo chceš, a nikoho sa nepýtaš! Pozri sa na seba! Nie si nikto! Nikto, rozumieš?“ V tvári bola náhle celá červená.

„Pusť ma!“ vyhŕkla som, šokovaná, sklamaná a šialene nahnevaná. „Okamžite ma pusť, počuješ?“

Ako keby som použila zaklínadlo, odskočila odo mňa, jej črty zmäkli a odrazu sa na mňa ospravedlňujúco usmiala. „Ja som to tak nemyslela, Ziska. Prepáč mi, ja… ja… proste som stratila nervy.“ A rozplakala sa.

Neverila som jej, veď som pred chvíľou sama zažila, ako sa v okamihu dokáže rozbesniť. A tak som ju len skepticky pozorovala a premýšľala, či bol môj prvý koncert s kapelou zároveň aj posledný.

„No tak, prosím,“ vzlykala Leona. „Zabudnime na to, dobre? Vieš, ja nechcem, aby si sa doňho zabuchla. Je to bastard, fakt! Zbadá nové dievča a na to staré okamžite zabudne. Veď preto som sa naňho vykašľala. Prosím, Franziska, musíš mi veriť.“

Napadlo mi, prečo sa teda tak tešila z tej kvetiny, ale mlčala som. Priveľmi som stála o naše kamarátstvo, než aby som ho riskovala pre hlúpu hádku. A možno mala Leona s Mauriceom pravdu. Čo som o ňom vlastne vedela? Vôbec som ho nepoznala. Presnejšie povedané, dnes som s ním hovorila prvýkrát. Celý čas si ma nevšímal, a len čo som sa ocitla na javisku a spievala, priniesol mi kvet. Áno, Leona mala asi pravdu.

„Fajn, zabudneme naňho!“ povedala som a uľavilo sa mi, keď sa na mňa Leona znovu usmiala.

Lenže Maurice sa nevzdal a ja – ja som na tú scénu s kvetinou nezabudla.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .