V službách zla

Aj v tlačenej verzii

Objednať si môžete na stránke
www.nakladatelstviplus.cz

www.albatrosmedia.sk

Robert Galbraith

V službách zla – e-kniha

Copyright © Albatros Media a.s., 2016

Všetky práva sú vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie rozširovať

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

5

Hell’s built on regret.

Blue Öyster Cult, ‘The Revenge of Vera Gemini’

Lyrics by Patti Smith

Peklo je postavené na ľútosti.

Blue Öyster Cult: Pomsta Very Gemini

Text: Patti Smith

Oveľa neskôr, keď bezpečne odprevadil Robin na metro, sa Strike vrátil do kancelárie a zamyslene si sadol za jej stôl.

Už videl dosť rozsekaných tiel, ktoré hnili v masových hroboch alebo ležali pri ceste roztrhané na kusy po výbuchu. Odtrhnuté končatiny, pomliaždené mäso, rozdrvené kosti. Špeciálny vyšetrovací útvar, civilné krídlo Kráľovskej vojenskej polície, sa venoval práve neprirodzeným úmrtiam, na ktoré spolu s kolegami často mimovoľne reagovali humorom. Tak sa človek vyrovnával s roztrhanými a znetvorenými mŕtvymi. O umytých a skrášlených mŕtvolách v saténom vystlaných škatuliach mohli v tomto útvare iba snívať.

Škatuľa. Tá kartónová škatuľa, v ktorej prišla noha, vyzerala celkom obyčajne. Nič nenaznačovalo, odkiaľ pochádza. Nijaká stopa po predchádzajúcom adresátovi. Nič. Všetko bolo zorganizované tak premyslene, starostlivo a šikovne – a práve to ho znervózňovalo, nie samotná noha, hoci aj tá bola fakt hrozná. Desil ho ten starostlivý, dôkladný, takmer klinický modus operandi.

Strike pozrel na hodinky. Večer mal ísť niekam s Elin. Jeho priateľka, s ktorou začal chodiť pred dvoma mesiacmi, práve prechádzala zložitým rozvodom plným chladnej vypočítavosti hodnej majstrovského šachového turnaja. Jej manžel bol veľmi bohatý, čo si však detektív uvedomil až v tú noc, keď mu prvý raz dovolila vrátiť sa s ňou domov a on sa ocitol v priestrannom byte s drevenými dlážkami a výhľadom na Regent’s Park. Keďže sa s manželom dohodli na striedavej starostlivosti o dieťa, Elin bola ochotná stretávať sa so Strikeom len v tie dni, keď jej päťročná dcéra nebola doma, a keď sa vybrali niekam do mesta, zvyčajne zašli do nejakej tichšej a zapadnutejšej reštaurácie, lebo Elin nechcela, aby sa jej čoskoro bývalý manžel dozvedel, že sa s niekým stretáva. Strikeovi to dokonale vyhovovalo. Vo všetkých jeho vzťahoch bolo večným problémom, že práve tie večery, keď ostatní oddychovali, musel často tráviť sledovaním neverných partnerov iných ľudí. Navyše nemal ktovieaký záujem nadväzovať blízky vzťah s Elininou dcérou. Robin povedal pravdu: naozaj nevedel, ako sa baviť s deckami.

Načiahol sa po mobil. Pred večerou môže vybaviť ešte zopár vecí.

Prvý telefonát skončil v odkazovej schránke. Strike nechal odkaz, v ktorom požiadal bývalého kolegu zo Špeciálneho vyšetrovacieho útvaru Grahama Hardacra, aby mu zavolal. Nevedel, kde presne teraz Hardacre slúži. Keď sa rozprávali naposledy, mali ho odveliť z Nemecka.

Na jeho sklamanie mu nezdvihol ani starý známy, ktorého život sa uberal v podstate opačným smerom ako Hardacrov. Strike mu nechal takmer rovnaký odkaz.

Potom si prisunul Robininu stoličku bližšie k počítaču, zapol ho a zadíval sa na domovskú stránku, no v skutočnosti ju nevnímal. Pred očami sa mu celkom proti vôli zjavila vlastná matka. Nahá. Kto vedel, že má to tetovanie? Samozrejme jej manžel, všetci milenci, ktorí sa jej priplietli do cesty, hocikto, kto ju videl vyzlečenú v squatoch a špinavých komúnach, kde občas bývali. Existovala aj možnosť, ktorá mu zišla na um už v Tottenhame, no necítil sa na to, aby sa o ňu podelil aj s Robin. Možno Leda v istom období nafotila akty. To by sa na ňu podobalo.

Prstami zastal nad klávesnicou. Dostal sa až po Leda Strikeová nah, no potom všetko písmeno po písmene nahnevane vymazal ukazovákom. Jestvovali isté veci, ktoré netúžil vidieť nijaký normálny muž, frázy, ktoré by ste nechceli zanechať v histórii vyhľadávania na internete, no, nanešťastie, aj úlohy, ktoré by ste neradi delegovali na niekoho iného.

Zamyslene sa zadíval na prázdne vyhľadávacie okienko a nezúčastnene blikajúci kurzor a potom ako zvyčajne dvoma prstami rýchlo naťukal: Donald Laing.

Najmä v Škótsku ich bolo dosť veľa, no mohol vylúčiť každého, kto platil nájomné alebo hlasoval vo voľbách v čase, keď bol Laing vo väzení. Keď ich starostlivo vytriedil a vzal do úvahy Laingov približný vek, svoj záujem zúžil na muža, ktorý v roku 2008 zjavne býval v Corby so ženou menom Lorraine MacNaughtonová. Tá teraz podľa záznamov žila na tom istom mieste sama.

Vymazal Laingovo meno a napísal Noel Brockbank. V Spojenom kráľovstve ich bolo menej ako Donaldov Laingov, no detektív skončil v podobnej slepej uličke. V roku 2006 žil v Manchestri sám istý N. C. Brockbank, ktorý sa rozviedol s manželkou. Strike si nebol istý, či je to dobre alebo zle…

Zvalil sa na operadlo Robininej stoličky a začal uvažovať o pravdepodobných dôsledkoch toho, že mu niekto poslal anonymnú odseknutú nohu. Polícia bude musieť onedlho požiadať verejnosť o informácie, no Wardle sľúbil, že Strikea upozorní, skôr ako zvolá tlačovú konferenciu. Taký bizarný a groteskný príbeh je vždy zaujímavá správa, no tentoraz vzbudí ešte väčšiu pozornosť (čo ho vôbec netešilo), lebo noha prišla práve do jeho kancelárie. Cormoran Strike bol v poslednom čase pre médiá veľmi zaujímavý. Rovno pod nosom metropolitnej polície predsa vyriešil dve vraždy, ktoré by verejnosť fascinovali, aj keby ich nerozlúskol súkromný detektív. Prvá preto, lebo obeťou bola krásna mladá žena, a druhá preto, lebo išlo o zvláštnu rituálnu vraždu.

Ako, uvažoval Strike, ovplyvní doručená noha firmu, ktorú sa zo všetkých síl pokúšal vybudovať? Nevedel sa ubrániť pocitu, že dôsledky budú pravdepodobne vážne. Internetové vyhľadávanie je krutým barometrom úspechu. Keď niekto zadá do Googlu meno Cormoran Strike, onedlho sa už v hornej časti stránky neobjavia chválospevy na jeho dva najslávnejšie a najúspešnejšie prípady, ale brutálny fakt, že dostal časť ľudského tela, a teda má aspoň jedného veľmi nebezpečného nepriateľa. Strike bol presvedčený, že verejnosti – alebo aspoň tej neistej, vystrašenej a nahnevanej časti, ktorá predstavuje základný zdroj príjmu každého súkromného detektíva – rozumie dosť dobre, a uvedomoval si, že nikoho zrejme nebude lákať firma, ktorej chodia poštou odrezané nohy. Noví klienti si prinajlepšom povedia, že Strike a Robin majú dosť starostí aj bez nich, a prinajhoršom usúdia, že sa vlastnou nerozvážnosťou alebo neschopnosťou zaplietli do niečoho, čo im prerástlo cez hlavu.

Už chcel vypnúť počítač, no potom si to rozmyslel a s ešte väčšou nechuťou, ako keď sa chcel pustiť do hľadania matkiných aktov, vyťukal meno Brittany Brockbanková.

Niekoľko ich bolo na Facebooku a Instagrame: pracovali pre firmy, o ktorých v živote nepočul, a usmievali sa naňho z fotografií. Skúmavo sa na ne zadíval. Takmer všetky mali niečo cez dvadsať. Presne toľko by mala aj ona. Mohol vylúčiť černošky, ale nemal odkiaľ vedieť, ktorá z tých tmavovlások, svetlovlások či červenovlások, pekných či nevýrazných, usmievavých, zachmúrených či odfotených bez ich vedomia, bola tá, ktorú hľadal. Ani jedna nemala okuliare. Je natoľko márnomyseľná, že sa v nich nefotí? Alebo bola na laserovej operácii očí? Možno sa vyhýba sociálnym médiám. Nezabudol, že si chcela zmeniť meno. No možno je dôvod, prečo ju nevie nájsť, oveľa jednoduchší. Možno je mŕtva.

Opäť pozrel na hodinky. Bolo načase ísť sa prezliecť.

Určite to nie je ona, pomyslel si, a potom: Len nech to nie je ona.

Lebo ak áno, je to jeho vina.

6

Is it any wonder that my mind’s on fire?

Blue Öyster Cult, ‘Flaming Telepaths’

Čuduješ sa, že moja myseľ horí?

Blue Öyster Cult: Ohniví telepati

Robin bola v ten večer cestou domov nezvyčajne ostražitá a nenápadne porovnávala každého muža vo vozni so spomienkou na vysokého chlapa v čiernej koži, ktorý jej odovzdal nechutný balík. Keď tretí raz zachytila pohľad chudého aziata v lacnom obleku, mladík sa na ňu s nádejou usmial. Odvtedy radšej upierala zrak na telefón a keď mala signál, študovala webstránku BBC a rovnako ako Strike uvažovala, kedy sa tá noha dostane do novín.

Štyridsať minút po odchode z práce vošla do veľkého supermarketu Waitrose pri svojej stanici metra. Doma v chladničke nemali takmer nič. Matthew nerád nakupoval potraviny a (hoci to v predposlednej hádke poprel) ona si bola istá, že – keďže jej príjem tvoril menej ako tretinu celkového rodinného rozpočtu – podľa neho by mala prispievať aj tým, že bude vykonávať tie bežné činnosti, ktoré on neobľuboval.

Slobodní muži v oblekoch hádzali do košíkov a vozíkov hotové jedlá. Pracujúce ženy náhlivo kupovali cestoviny, z ktorých pripravia rýchlu večeru pre celú rodinu. Vyčerpaná mladá matka s vrieskajúcim dieťaťom v kočíku sa nesústredene prepletala uličkami ako omámená nočná mora s jediným balením mrkvy v košíku. Robin pomaly kráčala medzi regálmi a cítila sa čudne nesvoja. V obchode nebol nikto, kto by pripomínal chlapa v čiernej motorkárskej bunde, nikto, kto by na ňu mohol číhať a fantazírovať, že jej odsekne nohy… že mi odsekne nohy…

„S dovolením!“ ozvala sa podráždená žena v strednom veku, ktorá sa pokúšala dočiahnuť na klobásky. Robin sa ospravedlnila a odstúpila. Prekvapilo ju, že drží balíček kuracích stehien. Hodila ho do vozíka a ponáhľala sa na druhý koniec supermarketu, kde medzi vínami a liehovinami našla relatívny pokoj. Tam vytiahla mobil a zavolala Strikeovi. Zdvihol po druhom zazvonení.

„Si v pohode?“

„Áno, samozrejme…“

„Kde si?“

„Vo Waitrose.“

Nízky plešivejúci chlap skúmal poličku so sherry rovno za Robin. Oči mal v úrovni jej pŕs. Keď odstúpila, pohol sa rovnakým smerom. Zamračila sa naňho. Muž očervenel a odišiel.

„No, vo Waitrose by si mala byť v pohode.“

„Uhm,“ zamrmlala s pohľadom upretým na plešivcov vzďaľujúci sa chrbát.

„Počuj, možno o nič nejde, ale práve som si spomenula, že sme v posledných mesiacoch dostali zopár divných listov.“

„Od bláznov?“

„Nezačínaj.“

Proti tomu všeobecnému označeniu mala Robin od začiatku námietky. Odkedy Strike vyriešil svoj druhý ostro sledovaný prípad vraždy, počet bizarných listov sa výrazne zvýšil. Najzrozumiteľnejší pisatelia vychádzali z predpokladu, že Strike je teraz nesmierne bohatý, a jednoducho od neho pýtali peniaze. Boli aj takí, ktorí k druhým cítili zvláštnu osobnú nevraživosť a chceli, aby ich detektív pomstil, ďalší zasa zasvätili všetok čas dokazovaniu podivných teórií, takí, ktorých potreby a želania boli natoľko nesúvislé a nezrozumiteľné, že sa z nich dala vyčítať iba psychická choroba, a napokon („To sú fakt blázni,“ poznamenala Robin) hŕstka ľudí, mužov aj žien, ktorým Strike pripadal príťažlivý.

„Adresovaných tebe?“ Detektív zrazu zvážnel.

„Nie, tebe.“

Počula, ako počas rozhovoru chodí po byte. Možno dnes večer ide niekam s Elin. O svojom vzťahu nikdy nehovoril. Keby sa raz Elin nezastavila v kancelárii, Robin by zrejme ani nevedela, že vôbec existuje – možno až dovtedy, kým by sa Strike jedného dňa nezjavil v práci s obrúčkou na prste.

„Čo v nich bolo?“ opýtal sa.

„No, jeden z nich bol od nejakej baby, ktorá si chcela odrezať nohu. Pýtala sa, ako na to.“

„Zopakuj to.“

„Chcela si odrezať nohu,“ vyslovila zreteľne Robin. Žena, ktorá si neďaleko vyberala fľašu ružového vína, na ňu vrhla prekvapený pohľad.

„Kristepane,“ zamrmlal Strike. „A ja ich ani nesmiem nazývať bláznami. Podľa teba sa jej to podarilo a povedala si, že by som to rád vedel?“

„Myslela som, že taký list môže byť relevantný,“ odvetila úsečne Robin. „Niektorí ľudia si chcú odseknúť isté časti tela, je to uznávaný fenomén, nazývajú sa… nie blázni,“ dodala, správne predpokladajúc, čo povie. Strike sa zasmial. „Dostali sme ešte jeden od niekoho, kto sa podpísal len iniciálkami: dlhý list, v ktorom sa rozpisoval o tvojej nohe a tvrdil, že ti to chce vynahradiť.“

„Keby sa pokúšal vynahradiť mi to, poslal by mi predsa mužskú nohu. Vyzeral by som ako úplný debil…“

„Prestaň,“ zahriakla ho. „Nežartuj. Nechápem, ako to dokážeš.“

„Ja nechápem, ako o tom dokážeš nežartovať,“ odvetil, ale láskavo.

Začula veľmi známy škrabot a čosi zarinčalo.

„Dívaš sa do zásuvky pre bláznov!“

„Podľa mňa by si ju nemala nazývať zásuvkou pre bláznov, Robin. Je to trocha neúctivé voči našim mentálne chorým…“

„Uvidíme sa zajtra,“ rozlúčila sa s neochotným úsmevom. Keď položila, ešte sa smial.

Vliekla sa supermarketom a znova ju zaplavovala únava, s ktorou bojovala celý deň. Najťažšie bolo rozhodnúť sa, čo budú jesť. Upokojovalo by ju nakupovať podľa zoznamu, ktorý pripravil niekto iný. Napokon sa vzdala a rovnako ako pracujúce matky, ktoré hľadali niečo, čo sa rýchlo uvarí, nakúpila kopu cestovín. Postavila sa do radu pri pokladni a zistila, že stojí rovno za mladou ženou, ktorej dieťa sa konečne unavilo a teraz spalo ako zabité so zaťatými pästičkami a tuho zažmúrenými očami.

„Je zlatý,“ poznamenala Robin s pocitom, že mladá žena potrebuje povzbudenie.

„Keď spí,“ odvetila matka so slabým úsmevom.

Keď Robin konečne dorazila domov, bola naozaj hotová. Prekvapilo ju, že Matthew stojí v úzkej chodbe a čaká na ňu.

„Ja som nakúpil!“ vyhŕkol, keď zbadal štyri prepchaté nákupné tašky v jej rukách. V hlase mu zachytila sklamanie, že tým zľahčila jeho veľkolepé gesto. „Poslal som ti esemesku, že idem do Waitrose!“

„Nevšimla som si ju,“ zamrmlala. „Prepáč.“

Asi práve telefonovala so Strikeom. Možno boli v obchode v rovnakom čase, no ona strávila polovicu času zakrádaním sa pomedzi vína a liehoviny.

Matthew k nej podišiel s vystretými rukami a objal ju – nemohla si pomôcť, no mala pocit, že s neznesiteľnou veľkodušnosťou. Predsa však musela uznať, že v tmavom obleku s hustými svetlohnedými vlasmi odhrnutými z čela vyzerá ako vždy fakt dobre.

„Muselo to byť hrozné,“ ozval sa. Vo vlasoch cítila jeho teplý dych.

„Bolo,“ odvetila a objala ho okolo pása.

Cestoviny zjedli v pokoji. Nikto ani raz nespomenul Sarah Shadlockovú, Strikea či Jacqua Burgera. Z Robin už vyprchala ranná zúrivosť a s ňou aj úmysel prinútiť Matthewa uznať, že nie ona, ale Sarah vyjadrila obdiv kučeravým vlasom. A keď Matthew ospravedlňujúcim tónom povedal, že po večeri musí ešte niečo dorobiť, mala pocit, že sa dočkala odmeny za zrelosť a zhovievavosť.

„V pohode,“ odvetila. „Aj tak som si chcela ísť ľahnúť skôr.“

Do postele si vzala nízkotučnú horúcu čokoládu a výtlačok časopisu Grazia, no nevedela sa sústrediť. Po desiatich minútach vstala, šla si po notebook, vrátila sa s ním do postele a vygooglila Jeffa Whittakera.

Článok na Wikipédii už čítala, keď raz s pocitom viny skúmala Strikeovu minulosť, no teraz si ho prečítala pozornejšie.

Článok sa začínal známymi upozorneniami:

Tento článok obsahuje viacero sporných bodov.

Tomuto článku chýbajú odkazy na zdroje.

Tento článok môže obsahovať vlastný výskum.

Jeff Whittaker

Jeff Whittaker (* 1969) je hudobník, ktorý sa preslávil manželstvom s Ledou Strikeovou, supergroupie zo sedemdesiatych rokov. Whittaker bol v roku 1994 obvinený z jej vraždy.[1] Whittaker je vnukom diplomata sira Randolpha Whittakera, nositeľa Radu sv. Michala a sv. Juraja a Radu za vynikajúcu službu.

Detstvo

Whittakera vychovali starí rodičia. Jeho dospievajúca matka trpela schizofréniou.[chýba zdroj] Whittaker dodnes nevie, kto je jeho otcom. [chýba zdroj] Bol vylúčený z Gordonstounskej školy po tom, ako vytiahol nôž na učiteľa.[chýba zdroj] Tvrdí, že po vylúčení ho starý otec na tri dni zamkol do kôlne. Starý otec toto obvinenie popiera.[2] Whittaker utiekol z domu a istú časť dospievania prežil na ulici. Okrem toho tvrdí, že pracoval ako hrobár. [chýba zdroj]

Hudobná kariéra

Koncom osemdesiatych a začiatkom deväťdesiatych rokov Whittaker hral na gitare a písal texty pre viacero thrashmetalových kapiel vrátane Restorative Art, Devilheart a Necromantic.[3][4]

Osobný život

V roku 1991 sa Whittaker zoznámil s Ledou Strikeovou, bývalou priateľkou Jonnyho Rokebyho a Ricka Fantoniho. Strikeová v tom čase pracovala pre hudobné vydavateľstvo, ktoré zvažovalo spoluprácu s kapelou Necromantic.[chýba zdroj] V roku 1992 sa Whittaker a Strikeová zosobášili. V decembri toho istého roka jeho manželka porodila syna menom Switch LaVey Bloom Whittaker.[5] V roku 1993 Whittakera vyhodili z kapely Necromantic pre závislosť od drog.[chýba zdroj]

Keď Leda Whittakerová v roku 1994 zomrela na predávkovanie heroínom, Whittakera obvinili z jej vraždy. Spod obžaloby ho však oslobodili.[6][7][8][9]

V roku 1995 Whittakera opäť zatkli za útok a pokus o únos syna, ktorý bol v starostlivosti Whittakerových starých rodičov. Za útok na starého otca dostal podmienečný trest.[chýba zdroj]

V roku 1998 sa Whittaker vyhrážal kolegovi s nožom v ruke, za čo mu súd uložil trojmesačný trest odňatia slobody.[10][11]

V roku 2002 Whittakera odsúdili za to, že bránil zákonnému pochovaniu tela. Zistilo sa, že Karen Abrahamová, s ktorou v tom čase žil, zomrela na zlyhanie srdca, no Whittaker mesiac držal jej telo v spoločnom byte.[12][13][14]

V roku 2005 Whittakera odsúdili za to, že predával crack.[15]

Robin si tú stránku prečítala dvakrát. Dnes večer sa nevedela sústrediť. Mala pocit, že informácie sa len kĺžu po povrchu jej mysle a nedajú sa zachytiť. Časti Whittakerovho príbehu pútali pozornosť. Ich nezvyčajnosť bila do očí. Prečo by niekto mesiac ukrýval mŕtvolu? Vari sa Whittaker bál, že ho znova obvinia z vraždy? Alebo mal iný dôvod? Telá, končatiny, kusy mŕtveho mäsa… Odchlipla si z horúcej čokolády a vystrúhala grimasu. Chutila ako ochutený prach. Cítila sa pod tlakom: vo svadobných šatách by mala byť štíhla, a tak si už mesiac odopierala čokoládu v jej pravej podobe.

Odložila hrnček na nočný stolík, položila prsty na klávesnicu a vyhľadala obrázky pod heslom Jeff Whittaker súdny proces.

Na obrazovke sa zjavila matica fotografií, ktoré vznikli s osemročným časovým odstupom a zachytávali dvoch rôznych Whittakerov, ako vchádzajú do dvoch rôznych budov súdu a vychádzajú z nich.

Mladý Whittaker obvinený z manželkinej vraždy mal dredy zviazané do chvosta a v čiernom obleku s kravatou oplýval istým pochybným čarom. Bol taký vysoký, že videl ponad hlavy väčšiny fotografov, ktorí sa okolo neho zhromaždili. Mal výrazné lícne kosti, žltkastú pokožku a veľké oči posadené nezvyčajne ďaleko od seba – oči šialeného básnika závislého od ópia alebo kacírskeho kňaza.

Whittaker, ktorého obvinili z toho, že bráni pochovaniu inej ženy, už nevyzeral ako príťažlivý tulák. Bol mohutnejší, nakrátko ostrihaný a mal bradu. Nezmenili sa len jeho oči a aura bezočivej arogancie.

Robin sa pomaly posúvala čoraz nižšie na stránke. Pomedzi fotky človeka, ktorého v duchu nazývala „Strikeov Whittaker“, boli roztrúsené zábery iných Whittakerov, ktorí sa niekedy ocitli na súde. Nevinne pôsobiaci Afroameričan menom Jeff Whittaker dal na súd svojho suseda, ktorého pes sa mu opakovane vyšpinil na trávnik.

Prečo si jej šéf myslí, že tú nohu mu mohol poslať jeho nevlastný otec? (Robin pripadalo zvláštne takto uvažovať o Whittakerovi, ktorý bol od Strikea iba o päť rokov starší.) Ktovie, kedy Strike naposledy videl muža, ktorý mu podľa neho zavraždil matku. O svojom šéfovi nevedela toľko vecí! Nerád rozprával o svojej minulosti.

Robin sa opäť dotkla klávesov a naťukala Eric Bloom.

Pri pohľade na fotky rockera zo sedemdesiatych rokov, oblečeného v koži, jej ako prvé zišlo na um, že má presne také vlasy ako Strike: husté, tmavé a kučeravé. Znova si spomenula na Jacqua Burgera a Sarah Shadlockovú, čo jej veru na nálade nepridalo. Rozhodla sa zamerať na zvyšných dvoch mužov, ktorých Strike spomenul ako možných podozrivých, ale nevedela si vybaviť ich mená. Nejaký Donald? A muž so zvláštnym priezviskom, ktoré sa začínalo na B… Zvyčajne mala vynikajúcu pamäť. Šéf ju za to často chválil. Prečo si nevie spomenúť?

Na druhej strane, zavážilo by, keby si spomenula? Ak chcete nájsť dvoch mužov, ktorí môžu byť kdekoľvek, s notebookom veľa nedokážete. Robin pracovala v detektívnej kancelárii už dosť dlho a dobre vedela, že tí, čo používajú pseudonymy, žijú na ulici, uprednostňujú squaty, prenajímajú si byty a nenahlasujú svoje meno do zoznamov voličov, poľahky prepadnú cez riedke sito telefónnych zoznamov.

Na niekoľko minút sa zahĺbila do úvah. Napokon s pocitom, že zrádza svojho šéfa, napísala do vyhľadávacieho okienka Leda Strikeová a potom s ešte väčším pocitom viny dopísala nahá.

Bola to čiernobiela fotografia. Mladá Leda pózovala s rukami nad hlavou a dlhé tmavé vlasy jej padali na prsia. Aj v zmenšenej verzii bolo nad trojuholníkom tmavých chĺpkov vidieť oblúkovitý nápis vytetovaný ozdobným písmom. Robin trocha prižmúrila oči, akoby mohla zľahčiť svoje konanie, ak záber uvidí trocha rozmazaný, a otvorila ho v normálnej veľkosti. Dúfala, že ho nebude musieť priblížiť, a ani nemusela. Slová Mistress of boli zreteľne čitateľné.

Z kúpeľne k nej doľahlo hučanie ventilátora. Strhla sa, akoby mala zlé svedomie, a zatvorila stránku, ktorú si prezerala. Matthew si v poslednom čase zvykol požičiavať jej notebook a pred niekoľkými týždňami ho prichytila, ako číta maily, ktoré poslala Strikeovi. Mala to na pamäti, keď znova spustila prehliadač, vymazala históriu prehliadania, otvorila nastavenia a po chvíľke úvah si zmenila heslo na NebojSaSmrtky. To ho zastaví.

Keď vykĺzla z postele a šla vyliať horúcu čokoládu do drezu, zišlo jej na um, že sa ani neunúvala vyhľadať podrobnosti o Terenceovi Hrobárovi Malleym. Samozrejme, polícia má oveľa väčšiu šancu nájsť londýnskeho gangstra ako ona a Strike.

To je fuk, pomyslela si ospalo, keď sa vracala do spálne. Aj tak to nebol Malley.

7

Good To Feel Hungry
Je fajn mať hlad

Pravdaže, keby mal zdravý rozum, s ktorým sa narodil… To bola obľúbená fráza jeho matky, tej odpornej suky. (Nemáš ani zdravý rozum, s ktorým si sa narodil, ty sprostý malý bastard?) Keby mal zdravý rozum, s ktorým sa narodil, nesledoval by Sekretárku iba deň po tom, ako jej odovzdal nohu. Ibaže bolo náročné odolať pokušeniu, keď nevedel, kedy bude mať nabudúce príležitosť. Nutkanie sledovať ju sa ho zmocnilo v noci. Chcel vedieť, ako vyzerá po tom, čo otvorila jeho darček.

Od zajtra bude jeho sloboda výrazne oklieštená, lebo To sa vráti domov, a keď je To doma, vždy sa dožaduje pozornosti. Bolo dôležité, aby bolo To šťastné, a nielen preto, lebo To zarábalo peniaze. To bolo hlúpe, škaredé a vďačné za náklonnosť, a pritom si ani nevšimlo, že ho vydržiava.

Len čo v to ráno vyprevadil To do práce, náhlivo odišiel z domu. Sekretárku šiel čakať na jej stanicu metra. Ukázalo sa, že to bolo múdre rozhodnutie, lebo vôbec nešla do kancelárie. Predpokladal, že príchod nohy naruší jej rutinu, a mal pravdu. Takmer vždy mal pravdu.

Vedel sledovať ľudí. Dnes bol istý čas v pletenej čiapke, potom zasa s holou hlavou, v slnečných okuliaroch, ale aj bez nich. Vyzliekol sa do trička, potom si navliekol bundu a napokon ju prevrátil naruby.

Sekretárkina hodnota (ak ju zastihne osamote, bude oveľa vyššia ako hodnota ktorejkoľvek inej ženy) spočívala v tom, čo prostredníctvom nej vykoná Strikeovi. Snaha pomstiť sa mu – brutálne a navždy – v ňom rástla dovtedy, kým sa nestala ústrednou túžbou jeho života. Vždy bol taký. Keď mu niekto skrížil cestu, zapamätal si ho a v istej chvíli, keď sa mu naskytla príležitosť, hoci to občas trvalo celé roky, daný človek dostal, čo si zaslúžil. Cormoran Strike mu ublížil väčšmi ako ktorákoľvek iná ľudská bytosť a spravodlivo za to zaplatí.

Strike sa mu na niekoľko rokov stratil z dohľadu, no potom sa ten hajzel zjavil v prívale publicity ako ospevovaný hrdina. Taký status chcel predsa odjakživa dosiahnuť on. Túžil po ňom. Zadúšal sa oslavnými článkami o tom smradovi s pocitom, akoby pil kyselinu, no predsa hltal všetko, čo mu prišlo pod ruku. Ak chcete niekomu čo najväčšmi ublížiť, musíte ho dobre poznať, a on mal v úmysle spôsobiť Cormoranovi Strikeovi toľko útrap, koľko bolo – nie v ľudských silách, lebo vedel, že sám je viac ako človek, ale v nadľudských silách. Neskončí sa to bodnutím nožom medzi rebrá niekde v tme. Nie, Strikeov trest bude pomalší, zvláštnejší, desivejší, zložitejší a totálne zničujúci.

Nikto sa nikdy nedozvie, že to bol on. Prečo by ho mali odhaliť? Doteraz sa vyhol odhaleniu už trikrát: tri mŕtve ženy a nikto netušil, kto ich má na svedomí. Práve vďaka tomu dokázal čítať dnešné Metro bez najmenšieho náznaku strachu. Hysterické správy o odrezanej nohe v ňom vyvolávali len hrdosť a uspokojenie. Užíval si závan zmäteného strachu citeľný v každom článku – nechápavý bľakot stáda oviec, ktoré zacítili vlka.

K šťastiu mu chýbalo už len to, aby Sekretárka vykročila po nejakej opustenej ulici… No Londýn sa celý deň hemžil ľuďmi, a tak ju teraz frustrovaný a ostražitý pozoroval, potĺkajúc sa po okolí London School of Economics.

Aj ona niekoho sledovala. Bolo ľahké zistiť koho. Daná osoba mala platinový príčesok a popoludní zaviedla Sekretárku naspäť na Tottenham Court Road.

Sekretárka zmizla v krčme oproti striptízovému klubu, do ktorého vošla tá svetlovlasá. Uvažoval, či nemá ísť za ňou, no dnes mu pripadala nebezpečne obozretná, a tak vošiel do lacnej presklenej japonskej reštaurácie oproti krčme, sadol si k stolu pri okne a čakal, kým sa vynorí.

Raz to príde, povedal si a cez okuliare sledoval rušnú cestu. Raz ju dostane. Tú predstavu si musí uchovať v mysli, lebo dnes večer ho čaká návrat domov k polovičatému životu plnému lží, vďaka ktorému môže jeho ozajstné ja tajne žiť a dýchať.

Zamastené a zaprášené londýnske okno odrážalo jeho prázdny výraz zbavený nánosu kultivovanosti, vďaka ktorému dokázal obalamutiť ženy, čo padli za obeť jeho čaru a nožom. Na povrch vyplával tvor, ktorý žil v ňom, tvor, ktorý nechcel nič iné, len dokázať svoju nadradenosť.

8

I seem to see a rose,

I reach out, then it goes.

Blue Öyster Cult, ‘Lonely Teardrops’

Zdá sa mi, že vidím ružu,

vystriem ruku a je preč.

Blue Öyster Cult: Osamelé slzy

Strike to čakal, odkedy sa správa o odrezanej nohe dostala do médií, a v utorok skoro ráno sa aj dočkal. Ozval sa mu starý známy Dominic Culpepper z News of the World v štádiu pokročilého hnevu. Novinár odmietal pripustiť, že detektív mohol mať rozumný dôvod, prečo ho nekontaktoval okamžite po prijatí zásielky s odseknutou nohou, a Strike celú situáciu ešte zhoršil, keď odmietol novinárovu ponuku informovať ho o najnovšom vývoji prípadu výmenou za slušnú odmenu. Culpepper mu v minulosti občas dohodil nejakú prácičku, no keď s ním detektív dotelefonoval, nadobudol pocit, že tento zdroj príjmu odteraz vyschne. Novinár nebol spokojný.

Robin sa ozval až popoludní. Mal so sebou ruksak a volal jej z preplneného vlaku Heathrow Express.

„Kde si?“ opýtal sa jej.

„V krčme oproti Spearmint Rhino,“ odvetila. „Volá sa The Court. Kde si ty?“

„Vraciam sa z letiska. Šibnutý tatko nasadol do lietadla. Vďakabohu.“

Šibnutý tatko bol bohatý medzinárodný bankár, ktorého Strike sledoval na žiadosť jeho manželky. Dvojica proti sebe tvrdo bojovala o zverenie synov do svojej starostlivosti. Manželov odchod do Chicaga znamenal, že Strike bude mať niekoľko nocí pokoj od sledovania tatka, ktorý o štvrtej v noci sedával v aute pred manželkiným domom v okuliaroch s nočným videním a zízal svojim deťom do okna.

„Prídem za tebou,“ navrhol Strike. „Zostaň, kde si – teda ak si Platinová niekoho nenabalí.“

Platinová bola ruská študentka ekonómie a zároveň striptízová tanečnica. Ich klientom bol jej frajer, ktorý si ich už druhý raz najal na sledovanie svetlovlasej priateľky. Strike a Robin ho prezývali Paroháč, lebo bol zjavne posadnutý zisťovaním, kde a ako ho jeho milenky podvádzajú. Robin sa zdal desivý, no zároveň ho ľutovala. S Platinovou sa zoznámil v klube, ktorý práve teraz sledovala. Spolu so šéfom dostali za úlohu zistiť, či tanečnica nevenuje svoju priazeň aj iným mužom okrem samotného Paroháča.

Čudné bolo – hoci tomu Paroháč možno nebude chcieť uveriť alebo sa mu to nebude páčiť –, že tentoraz si našiel netypicky monogamnú priateľku. Po niekoľkých týždňoch sledovania Robin zistila, že dievčina je veľmi samotárska, zvyčajne obeduje len v spoločnosti kníh a iba zriedka komunikuje s kolegyňami.

„V tom klube zjavne pracuje len preto, aby si zarobila na školné,“ povedala pohoršená Robin Strikeovi po týždni sledovania. „Ak Paroháč nechce, aby ju očumovali iní muži, prečo jej finančne nepomôže?“

„Najviac ho na nej priťahuje, že tancuje pre iných mužov,“ odvetil trpezlivo Strike. „Prekvapuje ma, že mu trvalo tak dlho, kým si našiel niekoho, ako je ona. Spĺňa všetky jeho kritériá.“

Len čo si ich Paroháč najal, Strike zavítal do striptízového klubu a získal do služieb tmavovlásku so smutným pohľadom, ktorá sa zrejme v skutočnosti nevolala Raven. Mala sa hlásiť raz za deň, zhrnúť, čo robí Platinová, a okamžite ich informovať, ak si všimne, že Ruska niekomu dáva svoje číslo alebo mu venuje prílišnú pozornosť. Klubové pravidlá zakazovali dotýkanie aj ponúkanie sexuálnych služieb, no Paroháč bol naďalej presvedčený („Úbohý chudák,“ vyjadril sa Strike), že je len jedným z mnohých mužov, ktorí ju pozývajú na večeru a delia sa s ňou o posteľ.

„Aj tak nechápem, prečo musíme sledovať ten klub,“ vzdychla si Robin do telefónu. Nevravela to prvý raz. „Hovory od Raven by sme mohli prijímať kdekoľvek.“

„Veď vieš prečo,“ povedal Strike, ktorý sa pripravoval vystúpiť. „Vyžíva sa v tých fotkách.“

„Všetky zachytávajú len to, ako vchádza dnu alebo vychádza von.“

„Na tom nezáleží. Vzrušuje ho to. Okrem toho je presvedčený, že skôr či neskôr opustí klub ruka v ruke s nejakým ruským oligarchom.“

„Nemáš z toho všetkého občas pocit, že si nečistý?“

„Riziko povolania,“ prehodil bezstarostne Strike. „Uvidíme sa o chvíľu.“

Robin čakala v miestnosti s pozlátenými tapetami s kvetinovým vzorom. Brokátové kreslá a rôznorodé tienidlá ostro kontrastovali s obrovským plazmovým televízorom, v ktorom dávali futbal a reklamy na kolu. Steny boli modernej sivobéžovej farby, akou si Matthewova sestra nedávno vymaľovala obývačku. Robin pripadala depresívna. Výhľad na vchod do klubu jej čiastočne zakrývalo drevené zábradlie schodiska vedúceho na horné poschodie. Po ulici sa sprava aj zľava valil nepretržitý prúd áut a výhľad na priečelie klubu jej občas zaclonil aj červený dvojposchodový autobus.

Strike sa po príchode tváril podráždene.

„Prišli sme o Radforda,“ vyhlásil a zhodil ruksak k stolu pri vysokom okne, kde sedela. „Práve mi volal.“

„To hádam nie!“

„Ale áno. Podľa neho možno vzbudíš záujem novinárov, takže teraz nie si vhodná na to, aby ťa nasadil do svojej firmy.“

Tlač sa o odseknutej nohe dozvedela o šiestej ráno. Wardle dodržal slovo a včas Strikea varoval. Detektív mohol nadránom odísť zo svojho podkrovného bytu so športovou taškou, do ktorej si zbalil oblečenie na niekoľko dní. Tušil, že novinári začnú čoskoro obliehať jeho kanceláriu. Nebolo by to prvý raz.

„A,“ pokračoval Strike, keď sa vrátil k Robin s pivom v ruke a sadol si na barovú stoličku, „aj Khan vycúval. Vraj si nájde agentúru, ktorá nedostáva časti tiel.“

„Blbé,“ zahundrala Robin. „Čo sa uškŕňaš?“

„Nič.“ Nechcel jej prezradiť, že sa mu páči, ako vyslovuje to slovo. Zakaždým sa v ňom prejavil jej potláčaný yorkshirský prízvuk.

„Boli to dobré kšefty!“ vyhŕkla.

Detektív súhlasil s pohľadom upretým na priečelie Spearmint Rhino.

„Čo Platinová? Raven sa už ozvala?“

Keďže Raven pred chvíľou volala, Robin ho mohla informovať, že ako vždy nemá nič nové. Platinová bola u zákazníkov obľúbená a v ten deň už trikrát tancovala niekomu v lone. Vzhľadom na klubové pravidlá prebehol každý tanec vo všetkej počestnosti.

„Čítala si tie články?“ opýtal sa Strike a ukázal na denník Mirror odhodený na vedľajšom stole.

„Len na internete,“ odvetila Robin.

„Dúfam, že to prinesie nejaké informácie. Niekto si už hádam všimol, že mu chýba noha.“

„Haha,“ zahundrala.

„Ešte o tom nemám žartovať?“

„Presne tak,“ povedala chladne.

„Včera v noci som sa hrabal na internete,“ pokračoval Strike. „Brockbank bol možno v roku dvetisícšesť v Manchestri.“

„Ako vieš, že to bol ten tvoj?“

„Neviem, ale bol zhruba v tom istom veku, mal rovnakú prostrednú iniciálku…“

„Pamätáš si jeho prostrednú iniciálku?“

„Hej,“ prisvedčil. „No zdá sa, že už tam nie je. Rovnako som dopadol aj s Laingom. Som si takmer istý, že v roku dvetisícosem býval v Corby, ale presťahoval sa. Ako dlho,“ dodal s pohľadom upretým na druhú stranu ulice, „sedí tamten chlapík v maskáčovej bunde a okuliaroch v tej reštaurácii?“

„Asi polhodinu.“

Ak sa Strike nemýlil, muž v slnečných okuliaroch ho tiež pozoroval. Civel naňho z druhej strany ulice cez dve okná. Mal široké plecia, dlhé nohy a strieborná stolička mu bola primalá. Od okna sa odrážali pohybujúce sa autá a okoloidúci, takže detektív si tým nemohol byť istý, no marilo sa mu, že chlap má husté strnisko.

„Aké to tam je?“ opýtala sa Robin a ukázala na dvojité dvere pod ťažkou kovovou markízou, vedúce do Spearmint Rhino.

„V striptízovom klube?“ povedal zaskočený Strike.

„Nie, v tej japonskej reštaurácii,“ odvetila sarkasticky. „Isteže v striptízovom klube.“

„V pohode,“ zamrmlal. Nebol si celkom istý, na čo sa ho pýta.

„Ako to tam vyzerá?“

„Zlato, zrkadlá, tlmené osvetlenie. Uprostred je tyč, pri ktorej tancujú,“ dodal, keď naňho Robin s očakávaním pozrela.

„Netancujú mužom v lone?“

„Na to slúžia súkromné kabínky.“

„Čo majú dievčatá na sebe?“

„Neviem… takmer nič…“

Zazvonil mu mobil. Elin.

Robin odvrátila tvár a začala sa pohrávať s okuliarmi položenými na stole. Vyzerali ako obyčajné okuliare na čítanie, no v skutočnosti sa v nich skrýval malý fotoaparát, pomocou ktorého zachytávala pohyb Platinovej. Keď jej Strike ten prístroj dal, bola z neho unesená, no nadšenie už dávno opadlo. Odpila si z paradajkovej šťavy a zadívala sa von oknom. Snažila sa nepočúvať, o čom sa jej šéf a Elin zhovárajú. Vždy keď volal s priateľkou, vyznieval vecne, a vlastne si aj tak nevedela predstaviť, ako niekomu šepká do ucha nežnôstky. Matthew Robin prezýval „Robsy“ a „Rosy-Posy“, keď mal na to náladu, čo sa v poslednom čase nestávalo často.

„… u Nicka a Ilsy,“ vravel Strike. „Hej. Nie, súhlasím… áno… dobre… aj ty.“

Ukončil hovor.

„Prespíš u nich?“ opýtala sa Robin. „U Nicka a Ilsy?“

Boli to jeho dlhoroční priatelia, ktorých poznala z niekoľkých návštev v kancelárii. Páčili sa jej.

„Hej. Vravia, že u nich môžem zostať, koľko budem chcieť.“

„Prečo nejdeš k Elin?“ opýtala sa, riskujúc, že ju odbije. Bola si veľmi dobre vedomá hranice, ktorú chcel Strike udržiavať medzi osobným a pracovným životom.

„To by nefungovalo,“ odvetil. Nevyzeral naštvaný, že sa opýtala, no nezdalo sa, že by to chcel rozvíjať. „Zabudol som,“ pokračoval a znova sa zadíval krížom cez ulicu na Japanese Canteen, no stôl, kde sedel muž v maskáčovej bunde a okuliaroch, bol už prázdny, „že pre teba niečo mám.“

Podal jej osobný alarm.

„Už jeden mám.“ Robin siahla do vrecka na kabáte a ukázala mu ho.

„Fajn, ale tento je lepší,“ vyhlásil a ukázal jej, aké má funkcie. „Alarm by mal mať najmenej stodvadsať decibelov a tento postrieka útočníka nezmývateľnou červenou farbou.“

„Môj má stoštyridsať decibelov.“

„Aj tak si myslím, že tento je lepší.“

„Správaš sa ako typický chlap, ktorý sa domnieva, že prístroj, ktorý vybral on, je zákonite lepší ako ten môj.“

Zasmial sa a dopil pivo.

„Uvidíme sa neskôr.“

„Kam ideš?“

„Mám sa stretnúť s Krivákom.“

To meno jej nič nehovorilo.

„To je ten chlapík, čo mi občas dáva tipy, s ktorými potom obchodujem s metropolitnou políciou. Prezradil mi, kto dobodal toho policajného informátora, pamätáš? Odporučil ma ako násilníka tomu gangstrovi.“

„Aha, ten,“ spomenula si Robin. „Nikdy si nevravel, ako sa volá.“

„Krivák je moja najväčšia šanca, že zistím, kde je Whittaker,“ povedal detektív. „A možno bude mať aj nejaké informácie o Hrobárovi Malleym. Stretáva sa s tými istými ľuďmi.“

Zažmúril na druhú stranu ulice.

„Dávaj si pozor na toho chlapa v maskáčovej bunde.“

„Si nejaký nesvoj.“

„Jasné, že som nesvoj, Robin,“ vyhlásil. Na krátku cestu k metru si prichystal balíček cigariet. „Niekto nám poslal sprostú nohu.“

9

One Step Ahead of the Devil
Jeden krok pred diablom

Vidieť znetvoreného Strikea kráčať po protiľahlom chodníku ku krčme osobne, bolo preňho nečakaným prídavkom.

Odkedy sa stretli naposledy, zmenil sa na vypasené hovädo. Pomaly prechádzal po chodníku s ruksakom na chrbte ako sprostý vojak, ktorým bol kedysi, a ani netušil, že muž, čo mu poslal nohu, sedí ani nie päťdesiat metrov od neho. A že vraj skvelý detektív!

Vošiel do krčmy a prisadol si k Sekretáročke. Určite spolu šukajú. Prinajmenšom v to dúfal. To, čo sa jej chystal urobiť, by ho ešte väčšmi uspokojilo.

Cez slnečné okuliare hľadel na detektíva sediaceho v krčme hneď pri okne. Zrazu sa mu zazdalo, že Strike sa obrátil a pozerá naňho. Samozrejme, z druhej strany ulice a navyše cez dve sklené tabule a svoje slnečné okuliare mu poriadne nevidel do tváre, no čosi v póze vzdialenej postavy a tvári obrátenej jeho smerom v ňom vyvolalo obrovské napätie. Dívali sa na seba krížom cez cestu a z oboch strán vrčala doprava, ktorá im občas zaclonila výhľad.

Počkal, kým medzi nimi nezastali tri pomalé dvojposchodové autobusy za sebou, vstal zo stoličky, prešiel cez sklené dvere reštaurácie a vošiel do vedľajšej uličky. Keď si vyzliekal maskáčovú bundu a prevracal ju naruby, v žilách mu koloval adrenalín. Vyhodiť ju do koša neprichádzalo do úvahy: v podšívke sa skrývali jeho nože. Zabočil za ďalší roh a rozbehol sa preč.

10

With no love, from the past.

Blue Öyster Cult, ‘Shadow of California’

Bez lásky, z minulosti.

Blue Öyster Cult: Tieň Kalifornie

Plynulý prúd dopravy prinútil Strikea stáť a čakať, kým bude môcť prejsť na druhú stranu Tottenham Court Road. Pohľadom celý čas prečesával protiľahlý chodník. Keď napokon prešiel na druhú stranu cesty, cez okno nazrel do japonskej reštaurácie, no po maskáčovej bunde nebolo ani stopy a nijaký z mužov v košeliach a tričkách veľkosťou a postavou nepripomínal toho v slnečných okuliaroch.

Strike pocítil, že mu zavibroval mobil, a vytiahol ho z vrecka na bunde.

Písala mu Robin.

Spamätaj sa.

S úškrnom jej zakýval na rozlúčku smerom k oknám krčmy The Court a zamieril k metru.

Možno bol len nesvoj, ako vravela Robin. Aká je pravdepodobnosť, že blázon, čo im poslal nohu, ju pozoruje za bieleho dňa? Predsa sa mu však nepozdával uprený pohľad mohutného muža v maskáčovej bunde a ani jeho slnečné okuliare. Vonku nebolo až tak jasno. Kým mal Strike zastretý výhľad, chlap zmizol. Náhodou alebo naschvál?

Problém spočíval v tom, že detektív sa nemohol spoliehať na svoje spomienky týkajúce sa výzoru tých troch, čo mu teraz zamestnávali myseľ. Brockbanka nevidel už osem rokov, Lainga deväť a Whittakera šestnásť. Hociktorý z nich mohol za ten čas pribrať, zostarnúť, oplešivieť, nechať si narásť bradu alebo fúzy, zoslabnúť alebo nabrať svaly. Odkedy sa naposledy stretli, samotný Strike prišiel o nohu. Jediné, čo nikto nedokázal zakryť, bola výška. Všetci traja muži, ktorí ho znepokojovali, mali najmenej meter osemdesiat a chlap v maskáčovej bunde na kovovej stoličke vyzeral zhruba na toľko isto.

Kráčal k stanici Tottenham Court Road. Vo vrecku mu zabzučal mobil. Vytiahol ho a potešil sa. Volal mu Graham Hardacre. Odstúpil nabok, aby nebránil v ceste okoloidúcim, a hovor prijal.

„Oggy?“ ozval sa hlas bývalého kolegu. „Ako sa máš, kamoš? Prečo ti ľudia posielajú nohy?“

„Predpokladám, že nie si v Nemecku,“ povedal Strike.

„Som v Edinburghu. Už šesť týždňov. Práve som o tebe čítal v Scotsmanovi.“

Špeciálny vyšetrovací útvar Kráľovskej vojenskej polície mal kancelárie na Edinburskom hrade. Sekcia 35. Prestížny post.

„Potrebujem od teba láskavosť, Hardy,“ začal Strike. „Info o niekoľkých ľuďoch. Spomínaš si na Noela Brockbanka?“

„Na toho človeka len tak nezabudnem. Siedma tanková, ak mi slúži pamäť.“

„Presne tak. Druhý je Donald Laing. Ešte z čias, keď som ťa nepoznal. Kráľovskí hraničiari. Stretli sme sa na Cypre.“

„Keď sa vrátim do kancelárie, uvidím, čo sa dá robiť. Práve som uprostred pooraného poľa.“

Rozhovor o spoločných známych skrátil hluk hustnúcej dopravy. Hardacre mu sľúbil, že zavolá, len čo nazrie do armádnych záznamov, a Strike pokračoval v ceste k metru.

O tridsať minút neskôr vystúpil na stanici Whitechapel a zistil, že mu prišla esemeska od človeka, s ktorým sa mal stretnúť.

Sorry Sefko dnes nemozem zavolam ti

Strikea to sklamalo a navyše mu to vôbec nevyhovovalo, no nebol prekvapený. Vzhľadom na to, že pri sebe nemal zásielku drog ani veľkú kopu opotrebovaných bankoviek a nebolo ho treba zastrašiť ani zmlátiť, Krivák mu prejavil veľkú úctu tým, že sa vôbec znížil k tomu, aby si s ním dohodol miesto a čas stretnutia.

Detektívovo koleno sa po dni strávenom na nohách sťažovalo, no pred stanicou neboli nijaké miesta na sedenie. Oprel sa o žltý tehlový múr pri vchode a vytočil Krivákovo číslo.

„Čauko, Šéfko, no ako?“

Už si nepamätal, prečo Kriváka prezýva Krivák, a takisto nevedel, prečo ho Krivák volá Šéfko. Zoznámili sa, keď mali sedemnásť, a hoci bolo puto medzi nimi pevné, nenieslo nijaké typické znaky chlapčenského priateľstva. Vlastne nešlo ani tak o priateľstvo, skôr o nanútené bratstvo. Strike bol presvedčený, že keby zomrel, Krivák by za ním smútil, no bol si rovnako istý, že keby s jeho telom zostal osamote, okradol by ho o všetky cennosti. Niekto by možno nepochopil, že by tak konal vo viere, že nech sa detektív po smrti ocitol kdekoľvek, je rád, že jeho peňaženku má práve Krivák, nie nejaký anonymný oportunista.

„Máš veľa práce, Krivák?“ opýtal sa Strike a zapálil si ďalšiu cigaretu.

„Hej, Šéfko, dnes nestíham. Čo sa deje?“

„Hľadám Whittakera.“

„Chceš ho doraziť, čo?“

Krivákov zmenený tón by znepokojil každého, kto zabudol, kto vlastne je a čo robí. Keď mal človek s niekým problém, podľa Kriváka a jeho známych sa to nedalo vyriešiť inak ako zabitím. V dôsledku toho strávil polovicu dospelosti za mrežami. Strike bol prekvapený, že sa vôbec dožil tridsiatky.

„Chcem len vedieť, kde sa nachádza,“ odvetil úsečne.

Pochyboval, že Krivák počul o tej nohe. Žil totiž vo svete, kde mali novinky výlučne osobnú povahu a šírili sa ústnym podaním.

„Môžem sa naňho popýtať.“

„Zvyčajná taxa,“ povedal detektív, ktorý mal s Krivákom dohodnutý stály poplatok za užitočné informácie. „A… Krivák?“

Priateľ z mladosti mal vo zvyku bez varovania položiť, keď čosi odpútalo jeho pozornosť.

„Ešte niečo?“ Krivákov vzdialený hlas sa opäť priblížil. Strike sa nemýlil. Krivák naozaj odtiahol mobil od ucha s tým, že už skončili.

„Hej,“ odvetil. „Hrobár Malley.“

Ticho na druhom konci linky výstižne vyjadrovalo, že tak ako Strike nikdy nezabudol, čím je Krivák, ani Krivák nikdy nezabudol, čím je Strike.

„Krivák, toto je len medzi nami dvoma. Nikdy si ma s Hrobárom nerozoberal?“

„Prečo by som to, kurva, robil?“

„Musel som si to overiť. Všetko ti vysvetlím, keď sa stretneme.“

Stále vládlo nebezpečné ticho.

„Krivák, vari som ťa niekedy bonzol?“ opýtal sa detektív.

Znova sa rozhostilo ticho, tentoraz trocha kratšie. „Veď dobre,“ ozval sa napokon Krivák hlasom, ktorý sa Strikeovi zdal normálny. „Takže Whittaker. Uvidím, čo sa dá robiť, Šéfko.“

Spojenie sa prerušilo. Krivák sa jednoducho nelúčil.

Strike si s povzdychom zapálil cigaretu značky Benson & Hedges. Mal za sebou zbytočnú cestu. Len čo dofajčí, vráti sa na stanicu a odvezie sa naspäť.

Zo stanice sa vychádzalo na akési betónové nádvorie ohraničené zadnými stenami budov. Ďaleko na obzore sa leskla vysoká čierna budova v tvare projektilu, známa aj ako Gherkin, čiže „kvasená uhorka“. Keď Strike s rodinou pred dvadsiatimi rokmi krátko býval v štvrti Whitechapel, ešte tam nestála.

Strike sa poobzeral, no nemal nostalgický pocit, že sa vrátil domov. Toto vybetónované miesto ani neurčité zadné steny budov si vôbec nepamätal. Dokonca aj stanica mu bola len matne povedomá. Nekonečné presuny a otrasy príznačné pre život s jeho matkou rozmazali spomienky na jednotlivé miesta. Niekedy zabudol, ktorý obchodík patril ku ktorému schátranému bytu a ktorá miestna krčma susedila s ktorým squatom.

Mal v úmysle nasadnúť na metro, no skôr ako sa spamätal, kráčal smerom k jedinému miestu v Londýne, ktorému sa sedemnásť rokov vyhýbal: k domu, kde zomrela jeho matka. Išlo o Ledin posledný squat, dvojposchodovú schátranú budovu na Fulbourne Street, sotva minútu od stanice. Cestou sa začal rozpamätávať. Pravdaže, po tomto kovovom moste ponad železnicu chodieval v poslednom ročníku strednej školy. Spomenul si aj na názov ulice: Castlemain Street… Bývala tam jedna z jeho spolužiačok… tá, čo tak šušlala…

Na konci Fulbourne Street spomalil a zazdalo sa mu, že vidí dvojmo. Nejasná spomienka, nepochybne oslabená snahou zabudnúť, ležala ako vyblednutý diapozitív na scéne, ktorú mal pred očami. Budovy boli rovnako ošumelé ako kedysi, z priečelí sa odlupovala biela sadra, no firmy a obchody vôbec nepoznal. Mal pocit, akoby sa vrátil do sna, kde sa všetko zmenilo. Samozrejme, v chudobných londýnskych štvrtiach nič nevydržalo dlho. Nové podniky mizli pri náznaku zhoršenia situácie a nahrádzali ich ďalšie. Lacné nápisy sa pripevňovali a odstraňovali, ľudia prichádzali a navždy odchádzali.

Určiť, ktoré dvere kedysi viedli do squatu, mu chvíľu trvalo. Zabudol totiž číslo. Napokon ich našiel hneď vedľa obchodu s lacnými ázijskými aj európskymi odevmi. Marilo sa mu, že za jeho čias tam bol karibský supermarket. Pri pohľade na mosadznú schránku sa mu v mysli vynorila spomienka. Vždy keď niekto vošiel dnu alebo vyšiel von, hlasno zarachotila.

Kurvafix…

Zapálil si druhú cigaretu od ohorka prvej a rýchlo vyšiel na Whitechapel Road, kde stáli trhové stánky. Ďalšie lacné šaty a množstvo krikľavého plastového tovaru. Strike pridal do kroku, idúc nevedno kam, a okolie v ňom vyvolávalo ďalšie spomienky. Tamto sa aj pred sedemnástimi rokmi hrával gulečník… Tamto bola odlievareň zvonov… Spomienky sa dvíhali a chceli ho uhryznúť, akoby stúpil do hniezda plného spiacich hadov…

Keď sa matka blížila k štyridsiatke, začala vyhľadávať mladších mužov, no Whittaker bol jednoznačne zo všetkých najmladší: keď s ním začala spávať, mal len dvadsaťjeden. Keď ho prvý raz priviedla domov, jej syn mal šestnásť. Hudobník už vtedy vyzeral zničene: pod široko posadenými očami zvláštnej zlatistohnedej farby mal žltkasté kruhy, tmavé dredy mu siahali po plecia a chodil len v jednom tričku a jedných džínsoch, v dôsledku čoho smrdel.

Strike sa vliekol po Whitechapel Road a v hlave sa mu do rytmu krokov ozývala ošúchaná fráza.

Pod lampou býva najväčšia tma. Pod lampou býva najväčšia tma.

Všetci si určite pomyslia, že je posadnutý, zaujatý a nedokáže to nechať tak. Povedia, že len čo uvidel tú nohu v škatuli, spomenul si na Whittakera, lebo sa nikdy nezmieril s tým, že ho oslobodili spod obžaloby z vraždy Strikeovej matky. Aj keby detektív vysvetlil, prečo Whittakera podozrieva, zrejme by im bola na smiech predstava, že taký okázalý milovník všetkého zvráteného a sadistického by dokázal niekomu odseknúť nohu. Strike vedel, ako hlboko je zakorenená viera, že zlý človek svoje nebezpečné sklony k násiliu a dominancii tají. Keď ich však vystavuje na obdiv, dôverčivá masa sa smeje, nazýva to pózou alebo ju to ktovie prečo priťahuje.

Leda sa s Whittakerom zoznámila v nahrávacej spoločnosti, kde pracovala ako recepčná. Kúsok živej rockovej histórie zamestnaný ako akýsi totem na recepcii. Whittaker hral na gitare a písal texty pre viacero trashmetalových kapiel, ktoré ho jedna po druhej vykopli pre jeho teatrálnosť, závislosť od rôznych látok a agresivitu. Hudobník tvrdil, že sa zoznámili, keď chcel dohodnúť nahrávaciu zmluvu. Leda sa však Strikeovi zdôverila, že v skutočnosti sa pokúšala presvedčiť zamestnancov bezpečnostnej služby, aby s mladíkom, ktorého vyhadzovali, nezaobchádzali tak hrubo. Priviedla ho domov a Whittaker už neodišiel.

Šestnásťročný Strike si nebol istý, či sa Whittaker naozaj otvorene škodoradostne vytešuje zo všetkého sadistického a démonského, alebo je to iba póza. Vedel len, že ho z celej duše neznáša. Jeho nenávisť prekonala čokoľvek, čo cítil k ostatným Lediným milencom, ktorých zbalila a neskôr opustila. Keď večer sedel v squate a písal si úlohy, bol nútený dýchať jeho pach. Takmer ho cítil na jazyku. Whittaker ho chcel poučovať: v náhlych výbuchoch a uštipačných poznámkach sa odkrývala jeho výrečnosť, ktorú starostlivo tajil, keď sa chcel zapáčiť Lediným menej vzdelaným priateľom. Strike však vedel pohotovo reagovať a navyše bol menej zhúlený ako Whittaker – teda len do tej miery ako každý človek žijúci v ustavičnom oblaku marihuanového dymu. Keď ho Leda nepočula, hudobník si uťahoval z toho, ako tvrdohlavo Strike pokračuje v opakovane prerušenom štúdiu. Whittaker bol vysoký, šľachovitý a prekvapujúco vypracovaný na to, že takmer celý život iba presedel. Strike mal už vtedy vyše metra osemdesiat a boxoval v miestnom klube. Vždy keď sa stretli, napätie v zafajčenom squate by sa dalo krájať. Vo vzduchu ustavične visela hrozba násilia.

Whittaker nadobro odohnal Strikeovu nevlastnú sestru Lucy zastrašovaním, výsmechom a dvojzmyselnými poznámkami. Nahý si vykračoval po squate, škrabal sa na potetovanej hrudi a smial sa na tom, ako sa štrnásťročná Lucy hanbí. Raz večer utiekla do telefónnej búdky na rohu ulice, odkiaľ prosila tetu a strýka z Cornwallu, aby po ňu prišli. Celú noc cestovali zo St. Mawes a na druhý deň na úsvite dorazili do squatu. Lucy si už stihla do kufríka zbaliť svoj neveľký majetok. Odvtedy už nikdy s matkou nebývala.

Ted a Joan stáli na prahu a prosili Strikea, aby šiel aj on. Odmietol a jeho odhodlanie rástlo s každou Joaninou prosbou. Bol rozhodnutý vydržať dlhšie ako Whittaker, nenechať ho samého s matkou. Už vtedy ho počul rozprávať o tom, aké by bolo vziať niekomu život, akoby išlo o epikurejský pôžitok. Neveril, že to Whittaker myslí vážne, ale videl, ako sa vyhráža ostatným squatterom, a bol presvedčený, že je schopný násilia. Raz – Leda nechcela veriť, že sa to naozaj stalo – bol Strike svedkom toho, ako sa Whittaker pokúsil na smrť dobiť mačku, ktorá ho nechtiac vytrhla z driemot. Strike mu vyšklbol z ruky ťažkú topánku, ktorou sa s krikom a nadávkami zaháňal po vydesenom zvierati, presvedčený, že mačka musí za svoj čin zaplatiť.

Strike pridal do kroku a koleno s pripnutou protézou sa opäť začalo sťažovať. Napravo sa zjavila krčma Nag’s Head, akoby ju tam vyčaril. Nízka hranatá tehlová budova. Až pri dverách zbadal vyhadzovača v tmavom odeve a spomenul si, že Nag’s Head je v súčasnosti ďalší striptízový klub.

„Doriti,“ zamrmlal.

Nemal nič proti polonahým ženám, ktoré sa okolo neho budú krútiť, kým si bude užívať pivo, no nemal ako ospravedlniť míňanie za nehorázne drahé nápoje v klube. Najmä keď za jediný deň prišiel o dvoch klientov.

Vošiel teda do prvého Starbucksu, ktorý uvidel, usadil sa, vyložil si ubolenú nohu na prázdnu stoličku a náladovo pomiešal veľkú čiernu kávu. Mäkké pohovky farby hliny, vysoké poháre s penou, šikovní mladí ľudia, ktorí ticho a efektívne pracovali za čistým skleným pultom. To všetko bolo dokonalým protijedom na Whittakerov smradľavý prízrak, a predsa sa ho nevedel zbaviť. Nedokázal sa ubrániť spomienkam a všetko prežíval znova…

Kým Whittaker býval s Ledou a jej synom, podrobnosti o výtržnostiach a násilných činoch z čias jeho dospievania poznala len sociálka v severnom Anglicku. Sám rád rozprával príbehy zo svojej minulosti. Zvyčajne poriadne preháňal a často si protirečil. Až keď ho zatkli za vraždu, pravda vyplávala na povrch. Niektorí ľudia, čo ho poznali kedysi, dúfali v peniaze od novinárov, iní sa mu chceli pomstiť, ďalší ho chceli svojím popleteným spôsobom brániť.

Narodil sa do zámožnej rodiny z vyššej spoločenskej vrstvy. Na jej čele stál diplomat s rytierskym titulom, ktorého Whittaker až do dvanástich rokov považoval za svojho otca. Potom však zistil, že staršia sestra, ktorá vraj v Londýne pracovala ako učiteľka v Montessori škole, je v skutočnosti jeho matka, má vážne problémy s alkoholom a drogami a žije v chudobe a špine, lebo rodina sa jej obrátila chrbtom. Vtedy sa Whittaker, už beztak problematické dieťa so sklonom k výbuchom zlosti, počas ktorých útočil na všetky strany, zmenil na ozajstného divocha. Keď ho vylúčili z internátnej školy, pridal sa k miestnemu gangu a čoskoro sa stal jeho vodcom. Táto fáza jeho života vyvrcholila pobytom v nápravnom zariadení za to, že držal nôž pod krkom dievčaťu, ktoré jeho priatelia sexuálne napadli. Ako pätnásťročný utiekol do Londýna a zanechal po sebe rad menej závažných trestných činov. Napokon sa mu podarilo vystopovať biologickú matku, no nadšené zvítanie po krátkom čase vystriedalo vzájomné násilie a nepriateľstvo.

„Sedí tu niekto?“

Nad Strikea sa sklonil vysoký mladík. Už teraz stískal operadlo stoličky, na ktorej mal detektív vyloženú nohu. Vlnitými hnedými vlasmi a ostrými príťažlivými črtami mu pripomenul Robininho snúbenca Matthewa. Strike čosi zahundral, zložil si nohu zo stoličky, pokrútil hlavou a sledoval, ako sa s ňou mladík vracia k prinajmenšom šesťčlennej skupinke. Neuniklo mu, že dievčatá dychtivo očakávajú jeho návrat. Keď položil stoličku na zem a prisadol si, vystreli sa a vyčarili úsmev. Možno to mala na svedomí podoba s Matthewom, možno fakt, že mu ten chalan zobral stoličku, a možno Strike naozaj dokázal vycítiť kreténa, keď ho mal pred očami. V každom prípade mu bol mladík neskutočne protivný.

Pozviechal sa na nohy a vyšiel z kaviarne, hoci ani nedopil, pohoršený, že ho vyrušili. Kráčal opačným smerom po Whitechapel Road a na tvár mu dopadali kvapky dažďa. Znova fajčil a už sa nenamáhal odolávať prílivovej vlne spomienok, ktorá ho unášala…

Whittaker takmer chorobne vyhľadával pozornosť. Poburovalo ho, keď sa naňho Leda nesústredila, nech to bolo kedykoľvek a z akéhokoľvek dôvodu – či už išlo o jej prácu, deti alebo priateľov. Vždy keď mal pocit, že sa mu dostatočne nevenuje, zameral svoj šarm na iné ženy. Dokonca aj Strike, ktorý ho priam bytostne neznášal, musel uznať, že hudobník má neskutočný sexepíl, ktorý zaberá takmer na každú ženu, čo kedy vkročila do squatu.

Ani po vyhodení z najnovšej kapely Whittaker neprestal snívať o sláve. Vedel zahrať tri akordy a každý kúsok papiera, ktorý pred ním nikto neskryl, zapísal textmi do veľkej miery ovplyvnenými Satanskou bibliou. Strike si pamätal, že kniha s kozou hlavou vo výraznom pentagrame na čiernej obálke ležala na matraci, kde spávala Leda s Whittakerom. Hudobník mal rozsiahle vedomosti o živote amerického vodcu kultu Charlesa Mansona. Praskanie starej vinylovej platne s albumom LIE: The Love and Terror Cult, ktorého autorom je Manson, tvorilo soundtrack k Strikeovmu druhému ročníku strednej školy.

Whittaker poznal Ledinu legendárnu povesť, už keď sa s ňou zoznámil. Rád počúval o všetkých večierkoch, ktorých sa zúčastnila, a mužoch, s ktorými sa vyspala. Leda ho spájala so slávnymi, a keď ho Strike lepšie spoznal, dospel k záveru, že Whittaker hádam netúži po ničom tak veľmi ako po sláve. Z morálneho hľadiska nerozlišoval medzi milovaným Mansonom a rockovými hviezdami ako Jonny Rokeby. Obaja sa navždy zapísali ľuďom do povedomia. Manson bol podľa neho dokonca úspešnejší, lebo jeho mýtus nikdy nevyjde z módy. Zlo fascinuje večne.

Whittakera však nepriťahovala iba Ledina sláva. Jeho milenka porodila deti dvom bohatým rockerom, ktorí jej platili alimenty. Whittaker si bol po príchode do squatu takmer istý, že bývať v bohémskej chudobe patrí k Ledinmu životnému štýlu, no niekde nablízku sa skrýva obrovská finančná rezerva, do ktorej obaja – Strikeov otec Jonny Rokeby aj Lucin otec Rick Fantoni – nalievajú peniaze. Očividne nebol schopný prijať alebo pochopiť pravdu: Leda celé roky zle hospodárila a rozhadzovala, a tak sa obaja muži rozhodli zariadiť všetko tak, aby ich Leda nemohla rozhajdákať. Mesiace plynuli a Whittaker čoraz častejšie trúsil uštipačné poznámky a podpichoval ju, že naňho nechce míňať peniaze. Keď mu nekúpila gitaru Fender Stratocaster, po ktorej mu pišťalo srdce, ani zamatovú bundu od Jeana Paula Gaultiera, po ktorej – hoci smradľavý a otrhaný – zrazu zatúžil, dostal doslova hysterický záchvat.

Vyvíjal na ňu čoraz väčší tlak. Vymýšľal si nehorázne klamstvá, ktoré sa dali ľahko vyvrátiť: že sa potrebuje naliehavo liečiť, že niekomu dlhuje desaťtisíc libier a dotyčný sa mu vyhráža, že mu zláme hnáty. Leda sa striedavo zabávala a rozčuľovala.

„Drahý, nemám nijaké prachy,“ vravievala. „Naozaj, drahý, nemám nič, inak by som ti predsa niečo dala, nie?“

Keď mal Strike osemnásť, Leda otehotnela. Práve mal prijímačky na univerzitu. Bol zhrozený, no ani vtedy nečakal, že sa za Whittakera vydá. Synovi vždy vravievala, že sa jej nepáčilo byť manželkou. Jej prvý tínedžerský pokus o manželstvo trval dva týždne, a potom utiekla. Navyše ani Whittaker manželstvo neuznával.

A predsa sa vzali, nepochybne preto, lebo podľa hudobníka išlo o najistejší spôsob, ako sa dostať k tým záhadne ukrytým miliónom. Obrad sa konal na matrike v Marylebone, kde sa predtým ženili dvaja členovia Beatles. Možno si Whittaker myslel, že ho odfotia vo dverách ako Paula McCartneyho, no nikoho nezaujímal. Až smrť rozžiarenej nevesty priviedla zástupy fotografov na schody budovy súdu.

Strike si zrazu uvedomil, že nevedomky došiel až k stanici Aldgate East. Celá táto cesta bola len zbytočnou zachádzkou, hrešil sa v duchu. Keby nasadol na metro na stanici Whitechapel, už dávno by bol na ceste k Nickovi a Ilse. Namiesto toho sa čo najrýchlejšie vrhol opačným smerom a príchod na stanicu si načasoval presne na tlačenicu v metre počas špičky.

Jeho mohutná postava so zavadzajúcim ruksakom vyvolávala v cestujúcich, ktorí sa s ním museli deliť o priestor, tichú nespokojnosť, no on si to sotva všimol. O hlavu vyšší ako všetci ostatní zvieral držadlo a sledoval vlastný rozkolísaný odraz v tmavých oknách, spomínajúc na poslednú, najhoršiu časť príbehu, keď Whittaker na súde presviedčal o svojej nevine. Polícia našla protirečenia v jeho príbehu o tom, kde bol v deň, keď do ruky jeho manželky vnikla ihla, ako aj nezrovnalosti v jeho výpovedi o Ledinom užívaní drog a o tom, odkiaľ pochádzal ten heroín.

Sprievod otrhaných squatterov poskytol svedectvo o ich búrlivom, násilnom vzťahu, o tom, ako sa Leda vyhýbala heroínu vo všetkých podobách, o Whittakerových hrozbách, neverách, rečiach o vražde a peniazoch, o tom, že keď sa našlo Ledino telo, hudobník neprejavil nijaký smútok. Všetci – nerozumne hystericky – dokola opakovali, že podľa nich ju Whittaker určite zabil. Obhajoba poľahky dokázala ich nedôveryhodnosť.

Študent z Oxfordu na lavici svedkov bol osviežujúcou zmenou. Sudca si Strikea spokojne premeriaval. Bol čistý, inteligentný a vedel sa vyjadrovať, hoci bez obleku a kravaty pôsobil mohutne a hrozivo. Prokurátor chcel, aby odpovedal na otázky týkajúce sa Whittakerovho záujmu o Ledin majetok. Strike súdu porozprával o predchádzajúcich pokusoch nevlastného otca dostať sa k bohatstvu, ktoré v podstate jestvovalo len v jeho hlave, a o čoraz častejších prosbách, aby ho Leda na dôkaz lásky zahrnula do poslednej vôle.

Whittaker ho takmer ľahostajne sledoval zlatistými očami. V poslednej chvíli Strikeovho svedectva na seba pozreli krížom cez miestnosť a pohľady sa im stretli. Hudobník mykol kútikom úst a na tvári sa mu zjavil slabý posmešný úškrn. Potom zdvihol ruku z lavice pred sebou asi centimeter do vzduchu a ukazovákom urobil nepatrný pohyb zľava doprava.

Strike presne vedel, čo tým chce povedať. To mikrogesto bolo určené len jemu. Miniatúrna kópia gesta, ktoré dobre poznal: Whittaker mal vo zvyku vodorovne mávnuť rukou vo vzduchu, akoby chcel podrezať hrdlo človeku, ktorý ho urazil.

„Dostaneš, čo ti patrí,“ hovorieval s vytreštenými zlatistými očami šialenca. „Dostaneš, čo ti patrí!“

Dopadol dobre. Niekto z jeho zazobanej rodiny vysolil prachy za slušného obhajcu. Dočista vydrhnutý uhladený Whittaker v obleku tichým, úctivým tónom všetko poprel. Kým sa zjavil na súde, v jeho príbehu už všetko sedelo. Prokurátor sa pokúsil vytiahnuť všeličo, len aby ho vykreslil takého, aký bol v skutočnosti: Charlesa Mansona v staručkom gramofóne, Satanskú bibliu na posteli, zhúlené rozhovory o zabíjaní pre potešenie… Whittaker s mierne neveriacim výrazom nad všetkým mávol rukou.

„Čo vám mám povedať? Som hudobník, vaša ctihodnosť,“ vyhlásil v jednej chvíli. „Poézia sa ukrýva v temnote. Ona to chápala lepšie ako ktokoľvek iný.“

Hlas sa mu melodramaticky zlomil a vzápätí sa rozvzlykal. Obhajca sa neváhal opýtať, či nepotrebuje trocha času, aby sa upokojil.

Vtedy Whittaker odvážne pokrútil hlavou a vyslovil ten nadčasový výrok o Ledinej smrti: „Chcela zomrieť. Dievča ako pálené vápno.“

Nikto iný nepochopil, na čo naráža, azda okrem Strikea, ktorý ten song počul v detstve a puberte toľkokrát… Whittaker citoval text piesne Mistress of the Salmon Salt.

Oslobodili ho. Lekársky nález potvrdzoval tvrdenie, že Leda neužívala heroín pravidelne, no jej povesť svedčila proti nej. Brala množstvo iných drog. Bola neslávne známa tým, že vymetala všetky večierky. Mužom v kučeravých parochniach, ktorých úlohou bolo posudzovať násilné úmrtia, sa zdalo celkom príznačné, že zomrela na špinavom matraci v honbe za pôžitkom, ktorý jej obyčajný život nemohol poskytnúť.

Na schodoch budovy súdu Whittaker oznámil, že má v úmysle napísať biografiu zosnulej manželky, a potom sa niekam stratil. Sľubovaná kniha nikdy nevyšla. Ich spoločného syna adoptovali Whittakerovi starí rodičia, ktorí dlhé roky všetko trpezlivo znášali, a Strike ho už nikdy nevidel. Potichu odišiel z Oxfordu a vstúpil do armády, Lucy začala chodiť na vysokú a život šiel ďalej.

Whittaker sa pravidelne objavoval v novinách, zakaždým v súvislosti s nejakým trestným činom, a Lediným deťom to nebolo celkom jedno. Samozrejme, nikdy sa neocitol na prvej strane. Bol len muž, ktorý sa oženil so ženou, čo sa preslávila spávaním so slávnymi mužmi. Pozornosť verejnosti, ktorej sa mu dostalo, bola len slabým odleskom odrazenej žiary reflektorov.

„Je ako hovno, čo sa nechce spláchnuť,“ skonštatoval Strike pred Lucy, no tá sa nezasmiala. Mala ešte menší sklon ako Robin využívať drsný humor, aby sa vyrovnala s nestráviteľnými faktmi.

Unavený a čoraz väčšmi hladný Strike sa hojdal v rytme idúceho metra. Bol deprimovaný a nahnevaný najmä na seba. Celé roky odhodlane hľadel do budúcnosti. Minulosť sa nedala zmeniť. Nepopieral, čo sa stalo, ale načo sa v tom utápať? Načo vyhľadávať squat spred takmer dvadsiatich rokov, spomínať, ako rachotila poštová schránka, znova počuť mraučanie vydesenej mačky a vidieť matku v pohrebnom ústave s bledou voskovou tvárou v šatách so zvonovými rukávmi?

Ty sprostý idiot, zlostil sa sám na seba. Skúmavo sa zahľadel na mapu metra a snažil sa zistiť, koľkokrát musí prestúpiť, aby sa dostal k Nickovi a Ilse. Tú nohu ti neposlal Whittaker. Len hľadáš zámienku, aby si ho mohol dostať.

Odosielateľ tej nohy bol systematický, vypočítavý a schopný. Whittaker, ktorého poznal pred takmer dvoma desaťročiami, bol chaotický, výbušný a nevyrovnaný.

A predsa…

Dostaneš, čo ti patrí…

Quicklime girl... Dievča ako pálené vápno…

„Doriti!“ zanadával hlasno Strike, čím znepokojil všetkých okolostojacich.

Práve si uvedomil, že mal prestúpiť.

11

Feeling easy on the outside,

But not so funny on the inside.

Blue Öyster Cult, ‘This Ain’t the Summer of Love’

Navonok sa cítim v pohode,

no vnútri mi nie je do smiechu.

Blue Öyster Cult: Toto nie je leto lásky

Nasledujúce dni sa Strike a Robin striedali pri sledovaní Platinovej. Detektív si vymýšľal výhovorky, aby sa s Robin mohol stretnúť aj počas dňa, a trval na tom, že musí odchádzať domov ešte za svetla, keď je v metre veľa ľudí. Vo štvrtok večer sledoval Platinovú, až kým Ruska nebola v bezpečí pod dohľadom neustále podozrievavého Paroháča, a potom sa vrátil na Octavia Street vo Wandsworthe, kde ešte vždy býval, aby sa vyhol novinárom.

Už druhý raz v detektívnej kariére bol nútený hľadať útočisko u priateľov Nicka a Ilsy. U nikoho iného by zrejme nevydržal, no aj v rámci manželstva dvoch pracujúcich ľudí si pripadal čudne nezdomácnený. Stiesnený podkrovný bytík nad kanceláriou mal síce množstvo nevýhod, no aspoň mohol prichádzať a odchádzať, ako sa mu zapáčilo, jesť o druhej v noci, keď sa vrátil zo sledovania, dupať hore-dolu po kovových schodoch a nebáť sa, že zobudí spolubývajúcich. Teraz pociťoval neurčitý tlak, že by sa mal občas ukázať pri jedle, a keď sa nadránom hrabal v chladničke, pripadal si nespoločenský, hoci to mal dovolené.

Na druhej strane, Strike nepotreboval armádu, aby sa naučil čistote a poriadku. Roky dospievania strávené v špine vyvolali opačnú reakciu. Ilsa už upozornila na fakt, že Strike po sebe v dome nezanecháva nijaké stopy, zatiaľ čo jej manžela gastroenterológa možno nájsť podľa cestičky odhodených vecí a zle pozatváraných zásuviek.

Od známych na Denmark Street vedel, že novinári a fotografi sa ešte vždy motajú okolo vchodu do kancelárie, a zmieril sa s tým, že zvyšok týždňa strávi u Nicka a Ilsy v hosťovskej izbe s holými bielymi stenami, v ktorej vládla melancholická atmosféra očakávania jej skutočného využitia. Už roky sa neúspešne pokúšali o dieťa. Strike sa nikdy nepýtal, ako sa im darí, a vycítil, že najmä Nick je mu za to vďačný.

Oboch poznal už veľmi dlho, Ilsu väčšinu života. Okuliarnatá svetlovláska pochádzala zo St. Mawes v Cornwalle, čo bol najstálejší domov, aký kedy Strike mal. S Ilsou boli spolužiaci na základnej škole. Vždy keď sa vrátil k Tedovi s Joan, čo sa počas jeho dospievania stávalo pravidelne, znova nadviazali priateľstvo pôvodne založené na tom, že Joan a Ilsina matka spolu kedysi tiež chodili do školy.

S Nickom, ktorému po dvadsiatke začali ustupovať pieskové vlasy, sa skamarátil na strednej v Hackney, kde obaja maturovali. Nick a Ilsa sa zoznámili na Strikeovej oslave osemnástych narodenín v Londýne, rok spolu chodili a potom sa rozišli, keď šiel každý z nich na inú univerzitu. Opäť sa stretli okolo dvadsaťpäťky. Ilsa bola zasnúbená s nejakým právnikom a Nick chodil s kolegyňou lekárkou. O niekoľko týždňov sa oba vzťahy rozpadli a o rok neskôr sa Nick a Ilsa zosobášili. Strike im bol za svedka.

Detektív vošiel do ich domu o pol jedenástej večer. Len čo za sebou zatvoril dvere, Nick a Ilsa ho pozdravili z obývačky a nástojili, že sa má ponúknuť donáškovým indickým jedlom, ktorého bolo ešte dosť.

„Čo je to?“ Znepokojene sa zadíval na dlhé šnúry s britskými vlajočkami, kopy papierov popísaných poznámkami a najmenej dvesto červených, bielych a modrých plastových pohárov vo veľkom polyetylénovom vreci.

„Pomáhame organizovať pouličnú oslavu kráľovskej svadby,“ odvetila Ilsa.

„Kristepane,“ zahundral Strike a naložil si na tanier vlažnú omáčku madras.

„Bude to zábava! Mal by si prísť aj ty.“

Detektív na ňu zazrel a ona sa zachichotala.

„Mal si dobrý deň?“ opýtal sa Nick a podal mu plechovku Tennent’s.

„Nie.“ Strike si vďačne vzal ležiak. „Prišiel som o ďalší kšeft. Už mi zostali len dvaja klienti.“

Nick a Ilsa čosi súcitne zamrmlali a zavládlo priateľské ticho, kým si Strike hádzal do úst indické jedlo. Unavený a skľúčený strávil väčšinu cesty domov úvahami o tom, že – tak ako sa obával – doručenie odseknutej nohy zasiahlo firmu, ktorú sa zo všetkých síl pokúšal vybudovať, ako demolačná guľa. Jeho fotografia sa momentálne šírila na internete a v novinách v súvislosti s odporným činom. Novinári mali dobrú zámienku celému svetu pripomenúť, že aj on prišiel o nohu, za čo sa síce nehanbil, ale, samozrejme, sa tým ani neoháňal. Držal sa ho závan niečoho zvláštneho a zvráteného. Bol poškvrnený.

„Niečo nové o tej nohe?“ opýtala sa Ilsa, keď Strike zlikvidoval značné množstvo jedla a vypil prinajmenšom polovicu piva. „Zistila polícia niečo?“

„Zajtra večer sa mám stretnúť s Wardlom, ktorý ma bude informovať, ale zdá sa, že veľa nemá. Sústredil sa na toho gangstra.“

Nickovi a Ilse neprezradil podrobnosti o troch mužoch, ktorých považoval za natoľko nebezpečných a pomstychtivých, že by mu mohli poslať nohu, no spomenul, že raz narazil na kariérneho zločinca, ktorý už v minulosti niekomu odsekol časť tela a poslal ju poštou. Pochopiteľne, obaja sa ihneď zhodli s Wardlom, že páchateľom je zrejme práve on.

Strike sedel na pohodlnej zelenej pohovke a prvý raz za tie roky si uvedomil, že Nick a Ilsa sa stretli s Jeffom Whittakerom. Oslava jeho osemnástych narodenín sa konala v krčme The Bell v štvrti Whitechapel. Matka bola už v šiestom mesiaci tehotenstva. Na tvári tety Joan sa zračila zmes nesúhlasu a silenej veselosti a strýko Ted, ktorý väčšinou všetkých zmieroval, nedokázal zakryť hnev a znechutenie, keď zhúlený Whittaker prerušil diskotéku a zaspieval pieseň, ktorú sám napísal. Strike si spomenul na vlastnú zlosť a túžbu byť niekde inde, odísť do Oxfordu, na všetko sa vykašľať. No možno si Nick a Ilsa na nič z toho nespomínajú: v tú noc sa sústredili len jeden na druhého, zmätení a prekvapení silnou a nečakanou obojstrannou príťažlivosťou.

„Máš strach o Robin,“ ozvala sa Ilsa. Bolo to skôr konštatovanie ako otázka.

Strike čosi súhlasne zahundral s plnými ústami chleba naan. Za posledné štyri dni mal dosť času o tom premýšľať. V tejto vyhrotenej situácii sa Robin nie vlastnou vinou stala jeho slabým miestom. Predpokladal, že ten, kto sa rozhodol adresovať nohu radšej jej, si to uvedomuje. Keby zamestnával muža, teraz by ho netrápili také obavy.

Nezabudol, že Robin bola doteraz takmer nekvalifikovaná. Dokázala presvedčiť vzdorovitých svedkov, aby prehovorili, keď mali sklon uzavrieť sa pred jeho mohutnou postavou a prirodzene hrozivými črtami. Svojím šarmom a nenúteným vystupovaním stokrát zmiernila podozrenie, otvorila dvere a vydláždila mu cestu. Vedel, že jej vďačí za veľa. Napriek tomu si želal, aby sa teraz stiahla do ústrania a počkala, kým nechytia odosielateľa odseknutej nohy.

„Robin mám rada,“ poznamenala Ilsa.

„Každý ju má rád,“ odvetil znova s plnými ústami naanu Strike. Neklamal: jeho sestra Lucy, priatelia, ktorí ho prišli pozrieť do kancelárie, klienti – všetci zdôrazňovali, ako veľmi majú radi ženu, s ktorou spolupracuje. Aj tak však v Ilsinom hlase postrehol slabý náznak otázky, pre ktorý zatúžil viesť o Robin čisto neosobný rozhovor, a mal pocit zadosťučinenia, keď sa Ilsa vzápätí opýtala:

„Ako sa darí s Elin?“

„Dobre,“ povedal.

„Ešte sa ťa pokúša skrývať pred bývalým?“ V jej otázke zachytil mierne pichľavý tón.

„Elin nemáš rada, čo?“ Strike pre zábavu nečakane stočil rozhovor do nepriateľského tábora. Ilsu poznal s prestávkami už tridsať rokov: presne vedel, že to začne zaskočene popierať.

„Mám ju rada… teda… veľmi ju nepoznám, ale zdá sa… v každom prípade si šťastný a to je dôležité.“

Domnieval sa, že to postačí, aby sa Ilsa prestala vypytovať na Robin. Nebola prvá jeho priateľka, ktorá zhodnotila, že s Robin si dobre rozumejú… Neexistuje možnosť, že by… Neuvažoval niekedy nad tým? No Ilsa bola právnička a nedala sa tak ľahko odradiť od kladenia otázok.

„Robin odložila svadbu, nie? Už stanovili nový…“

„Hej,“ prerušil ju Strike. „Druhého júla. Predĺžený víkend strávi v Yorkshire a… bude riešiť všetko, čo sa týka svadby. Vráti sa až v utorok.“

Netradične v zhode s Matthewom nástojil, nech si Robin vezme v piatok aj v pondelok dovolenku. Odľahlo mu, že strávi víkend v rodičovskom dome štyristo kilometrov od Londýna. Robin hlboko sklamalo, že s ním nemôže ísť na stretnutie s Wardlom do Old Blue Last v Shoreditchi, no Strikeovi sa zazdalo, že pri predstave krátkej dovolenky zachytil v jej hlase slabý náznak úľavy.

Ilsa sa tvárila trocha dotknuto, že Robin má ešte vždy v úmysle vydať sa za niekoho iného ako za Strikea, no skôr ako stihla niečo povedať, detektívovi zazvonil vo vrecku mobil. Bol to Graham Hardacre, bývalý kolega zo Špeciálneho vyšetrovacieho útvaru.

„Prepáčte,“ povedal Nickovi a Ilse, odložil tanier s indickým jedlom a vstal, „toto musím zdvihnúť, je to dôležité… Hardy!“

„Môžeš hovoriť, Oggy?“ opýtal sa Hardacre.

Strike zamieril naspäť k vchodovým dverám. „Teraz už áno.“ Troma krokmi sa dostal na koniec krátkeho záhradného chodníčka a vyšiel na tmavú ulicu, kde sa mohol poprechádzať s cigaretou v ústach. „Čo pre mňa máš?“

„Úprimne povedané…“ Hardacre bol očividne vystresovaný. „Dosť by mi pomohlo, keby si prišiel sem a pozrel sa na to sám, kamoš. Nadriadená práporčíčka je hrozne otravná. Nezačali sme najlepšie. Ak odtiaľto začnem niečo odosielať a ona sa o tom dozvie…“

„A ak prídem na sever?“

„Príď skoro ráno a ja môžem nechať všetko pootvárané v počítači. Nedbanlivosť, chápeš.“

Hardacre sa s ním už v minulosti podelil o informácie, ktoré – prísne vzaté – nemal prezrádzať. Do sekcie 35 sa presunul len nedávno a Strikea neprekvapilo, že nechce ohroziť svoju pozíciu.

Detektív prešiel na druhú stranu ulice, sadol si na nízky záhradný múrik pred protiľahlým domom a zapálil si. „Stojí to za cestu do Škótska?“

„Podľa toho, čo chceš.“

„Staré adresy, rodinné väzby, nezaškodia ani lekárske a psychiatrické záznamy. Brockbanka prepustili z armády pre zlý zdravotný stav… tuším v roku dvetisíctri.“

„Presne tak,“ prisvedčil bývalý kolega.

Spoza chrbta k Strikeovi doľahol zvuk, ktorý ho prinútil vstať a obrátiť sa. Nízky šesťdesiatnik, majiteľ múrika, na ktorom sedel, sypal odpadky do koša. Detektív vo svetle pouličnej lampy videl, že len čo si uvedomil, aký je Strike vysoký a mohutný, jeho podráždený výraz vystriedal zmierlivý úsmev. Detektív sa pobral preč popri dvojdomoch obklopených listnatými stromami a živými plotmi chvejúcimi sa v jarnom vánku. Čoskoro budú všade viať zástavky oslavujúce manželský zväzok ďalšej dvojice. A krátko nato príde Robinin svadobný deň.

„Predpokladám, že o Laingovi toho veľa nemáš,“ prehodil spýtavo Strike. Škótova armádna kariéra bola kratšia ako Brockbankova.

„Nie, ale zdá sa, že je to riadny sviniar,“ vyhlásil Hardacre.

„Kam šiel z Glasshouse?“

Glasshouse bolo vojenské väzenie v Colchestri. Umiestňovali tam všetkých odsúdených príslušníkov armády, skôr ako ich odtiaľ presunuli do niektorej civilnej väznice.

„Do Kráľovskej väznice v Elmley. Po tom o ňom už nemáme nič. Budeš potrebovať informácie od probačného úradu.“

„Jasné.“ Detektív vydýchol dym na hviezdnaté nebo. Obom bolo jasné, že Strike nie je policajt a nemá o nič väčšie právo nazrieť do záznamov probačného úradu ako hociktorý civilista. „Odkiaľ presne zo Škótska pochádzal, Hardy?“

„Z Melrose. Keď vstúpil do armády, ako najbližšiu príbuznú uviedol matku. Vyhľadal som si ho.“

„Z Melrose,“ zopakoval zadumane Strike.

Zamyslel sa nad zvyšnými dvoma klientmi. Zazobaný idiot, ktorého vzrušuje snaha dokázať si, že priateľka ho podvádza, a bohatá manželka a matka, ktorá Strikeovi platila za zber dôkazov proti manželovi prenasledujúcemu ich spoločných synov. Otec sa nachádzal v Chicagu a Platinová hádam môže zostať dvadsaťštyri hodín bez dozoru.

Samozrejme bolo možné, že ani jeden z mužov, ktorých podozrieval, nemal s nohou nič spoločné. Možno si to všetko len namýšľa.

A harvest of limbs… Žatva končatín…

„Ako ďaleko od Edinburghu je Melrose?“

„Zhruba hodinu, hodinu a pol cesty.“

Strike nohou zahasil cigaretu na chodníku.

„Hardy, v nedeľu v noci by som mohol nasadnúť na vlak, ráno sa zastaviť v kancelárii, potom sa odviezť do Melrose a zistiť, či sa Laing nevrátil k rodine alebo či niekto nevie, kde sa nachádza.“

„Super. Ak mi dáš vedieť, kedy máš príchod, Oggy, vyzdvihnem ťa na stanici. Vlastne,“ Hardacre sa chystal prejaviť štedrosť, „ak sa chceš zdržať iba jeden deň, požičiam ti auto.“

Strike sa hneď nevrátil k zvedavým priateľom a studenému jedlu. Zapálil si ešte jednu cigaretu, prechádzal sa po ulici a uvažoval. Potom si spomenul, že v nedeľu večer má ísť s Elin na koncert do Southbank Centre. Chcela posilniť jeho záujem o klasickú hudbu, hoci od začiatku dával najavo, že je prinajlepšom vlažný. Pozrel na hodinky. Mal by jej zavolať a zrušiť plány, no už bolo neskoro. Zajtra na to nesmie zabudnúť.

Vykročil naspäť k domu a v myšlienkach sa vrátil k Robin. O svadbe, ktorá sa mala konať už o dva a pol mesiaca, rozprávala veľmi málo. Až keď Wardlovi povedala o objednávke jednorazových fotoaparátov, Strikeovi došlo, ako skoro sa stane manželkou Matthewa Cunliffa.

Ešte je čas, pomyslel si. Ani v duchu však nespresnil, na čo.

12

… the writings done in blood.

Blue Öyster Cult, ‘OD’d on Life Itself ’

… slová napísané krvou.

Blue Öyster Cult: Predávkovaný životom

Pre mnohých mužov by bolo sledovanie prsnatej blondíny po Londýne za peniaze príjemným rozptýlením, no Strikea už stopovanie Platinovej fakt nebavilo. Najprv sa celé hodiny potĺkal po Houghton Street, odkiaľ mal výhľad na oceľové presklené priechody London School of Economics, v ktorých sa striptízová tanečnica na polovičný úväzok občas mihla cestou do knižnice. Potom ju nasledoval do klubu Spearmint Rhino, kde sa jej o štvrtej začínala šichta. Tam sa od nej odlepil. Ak Platinová urobí niečo, čo by sa dalo považovať za nevhodné, Raven mu zavolá. Navyše mal o šiestej stretnutie s Wardlom.

Zjedol sendvič v občerstvení neďaleko krčmy, kde sa mali stretnúť. Zazvonil mu mobil, no keď videl, že mu volá sestra, počkal, kým sa nezapne odkazová schránka. Marilo sa mu, že synovec Jack bude mať čoskoro narodeniny, a on nemal v úmysle ísť na jeho oslavu. Nie po tej poslednej, z ktorej si pamätal hlavne dotieravé matky a uši trhajúci krik rozbláznených a nespokojných detí.

Krčma Old Blue Last sa nachádzala na konci Great Eastern Street v Shoreditchi. Impozantná trojposchodová tehlová budova bola zaoblená ako prova lode. Strike sa pamätal, že tam bol kedysi striptízový klub a neskôr bordel. Jeho a Nickov spolužiak tam vraj prišiel o panenstvo so ženou, ktorá mu mohla byť matkou.

Nápis hneď za dverami oznamoval, že z Old Blue Last je najnovšie hudobný klub. Prečítal si, že v ten večer od ôsmej si môže užiť koncert kapiel Islington Boys’ Club, Red Drapes, In Golden Tears a Neon Index. S krivým úsmevom sa pretlačil do miestnosti s dlážkou z tmavého dreva, kde stál bar a za ním obrovské starožitné zrkadlo s pozlátenými písmenami, z ktorých boli vyskladané názvy pív z dávnych čias. Z vysokého stropu viseli guľaté sklené lampy, vrhajúce svetlo na dav mladých mužov a žien. Mnohí z nich vyzerali ako študenti a väčšina sa obliekala tak štýlovo, že to bolo nad Strikeovo chápanie.

Hoci matka bola dušou milovníčka kapiel koncertujúcich na štadiónoch, počas dospievania ho často vodila na podobné miesta, kde si kapely jej priateľov vybavili zo dva koncerty, a potom sa nie práve v najlepšom rozpadli, len aby sa o tri mesiace mohli dať znova dokopy a zahrať v inom klube. Strikea prekvapilo, že Wardle sa chce stretnúť práve v Old Blue Last. Predtým si boli sadnúť len v krčme Feathers, ktorá susedila so Scotland Yardom. Všetko sa vysvetlilo, keď Strike pristúpil k osamotenému policajtovi s veľkým pivom v ruke.

„Žena má rada Islington Boys’ Club. Po práci sa tu máme stretnúť.“

Strike sa s Wardlovou manželkou zatiaľ nestretol, a hoci o tom dovtedy veľmi neuvažoval, predstavoval si ju ako niečo medzi Platinovou (lebo Wardle vždy pohľadom sledoval sporo odeté ženy, ktoré zjavne trávili čas v soláriu) a jedinou manželkou príslušníka metropolitnej polície, ktorú poznal. Volala sa Helly a javila záujem predovšetkým o svoje deti, dom a šťavnaté klebety. No keďže Wardlova manželka mala rada indie kapelu, o ktorej on nikdy nepočul (bez ohľadu na to, že už teraz mal sklon danou kapelou pohŕdať), pomyslel si, že bude zrejme zaujímavejšia, ako predpokladal.

„Čo máš?“ opýtal sa Wardla, keď dostal pivo od čoraz zaneprázdnenejšieho barmana. Obaja sa bez jediného slova zhodli, že sa treba presunúť od baru k poslednému voľnému stolu pre dvoch.

„Forenzný tím robí na tej nohe,“ povedal Wardle, keď si sadli. „Podľa nich pochádza od ženy vo veku od pätnásť do dvadsaťpäť rokov. V čase, keď jej ju páchateľ odsekol, bola už mŕtva, ale podľa zrazenín len krátko. Skôr ako ju doručil tvojej priateľke Robin, držal ju v mrazničke.“

Od pätnásť do dvadsaťpäť. Podľa Strikeových výpočtov by mala Brittany Brockbanková dvadsaťjeden.

„Nedokážu presnejšie určiť jej vek?“

Wardle pokrútil hlavou.

„Ďalej nie sú ochotní zájsť. Prečo?“

„Vravel som ti prečo. Brockbank mal nevlastnú dcéru.“

„Brockbank,“ zopakoval neurčito Wardle, akoby mu to meno nič nehovorilo.

„Jeden z tých, čo mi podľa mňa mohli poslať tú nohu.“ Strikeovi sa nepodarilo zakryť netrpezlivosť. „Bývalá púštna krysa. Veľký tmavý chlap so zápasníckym uchom…“

„Veď dobre,“ rozčúlil sa hneď Wardle. „Každý mi v jednom kuse posúva nejaké mená, kamoš. Brockbank… mal tetovanie na predlaktí…“

„To bol Laing,“ prerušil ho Strike. „Ten Škót, ktorého som na desať rokov posadil do basy. Brockbank bol zas presvedčený, že som mu spôsobil poškodenie mozgu.“

„Aha, áno.“

„Jeho nevlastná dcéra Brittany mala na nohe starú jazvu. Vravel som ti to.“

„Hej, hej, už si spomínam.“

Strike potlačil uštipačnú odpoveď a radšej si odchlipol z piva. Bol by si oveľa istejší, že jeho podozrenie sa neberie na ľahkú váhu, keby oproti nemu namiesto Wardla sedel bývalý kolega zo Špeciálneho vyšetrovacieho útvaru Graham Hardacre. Jeho vzťah s Wardlom hneď na začiatku poznačila ostražitosť a v poslednom čase aj určitá súťaživosť. Wardle bol podľa Strikea lepší detektív ako mnoho iných príslušníkov metropolitnej polície, na ktorých doteraz natrafil, no aj on pristupoval k vlastným teóriám s otcovskou nehou, ktorá sa nikdy nevzťahovala na tie Strikeove.

„Vyjadrili sa nejako k jazve na lýtku?“

„Bola stará, vznikla dávno pred smrťou.“

„Kurvafix,“ zahundral Strike.

Forenzný tím sa nemal prečo ktovieako zaujímať o starú jazvu, no preňho bola nesmierne dôležitá. Práve toho sa obával. Dokonca aj Wardle, ktorý mal pri každej možnej príležitosti vo zvyku uťahovať si z neho, pri pohľade na ustarosteného detektíva zjavne zažíval čosi ako súcit.

„Kamoš,“ oslovil ho (aj to bola novinka), „nebol to Brockbank. Bol to Malley.“

Strike sa toho obával – obával sa, že len čo spomenie Malleyho, Wardle sa naňho vrhne a vykašle sa na ostatných podozrivých, unesený predstavou, že sa stane mužom, ktorý dostane známeho gangstra.

„Dôkazy?“ vyštekol stroho Strike.

„Harringayský zločinecký syndikát presúva do Londýna a Manchestra prostitútky z východnej Európy. Bavil som sa s kolegami z mravnostného. Minulý týždeň robili raziu v neďalekom bordeli a našli tam dve mladé Ukrajinky.“ Wardle ešte väčšmi stíšil hlas. „Policajtky ich práve vypočúvajú. Vraj s nimi bola ešte jedna priateľka, ktorá si myslela, že sem ide robiť modelku, a svojou prácou nebola nadšená, ani keď ju zmlátili ako žito. Pred dvoma týždňami ju Hrobár vytiahol z domu za vlasy a odvtedy ju nevideli. A ani jeho.“

„Typický Hrobárov pracovný deň,“ poznamenal Strike. „Ešte to však neznamená, že tá noha patrí jej. Počul ho niekto spomínať moje meno?“

„Áno,“ víťazoslávne prikývol Wardle.

Strike spustil ruku s pivom, z ktorého si chcel odchlipnúť. Nečakal kladnú odpoveď.

„Fakt?“

„Jedno z dievčat, ktoré mravnostné odviedlo z domu, je presvedčené, že Hrobár ťa nedávno spomínal.“

„V akej súvislosti?“

Wardle vyslovil viacslabičné slovo – priezvisko bohatého ruského majiteľa kasína, pre ktorého detektív koncom minulého roka pracoval. Strike sa zamračil. Ak sa aj Hrobár dozvedel o práci pre majiteľa kasína, nebolo o nič pravdepodobnejšie, že vie aj to, že za svoj posledný pobyt za mrežami vďačí práve jeho svedectvu. Detektív si z tejto novej informácie vzal len toľko, že jeho ruský klient sa pohybuje v extrémne pochybných kruhoch, ale to vedel aj predtým.

„A čo majú moje kšefty s Arzamastsevom spoločné s Hrobárom?“

„Nuž, kde začať?“ prehodil Wardle s neurčitosťou, ktorú podľa Strikea vydával za širší pohľad na vec. „Syndikát má prsty v mnohých veciach. V podstate tu máme chlapíka, ktorému si kedysi skrížil cestu, ktorý už niekomu poslal časť ľudského tela a ktorý zmizol s nejakou babou tesne pred tým, ako si dostal nohu mladej ženy.“

„Keď to vravíš takto, znie to presvedčivo,“ povedal Strike, ktorého to vôbec nepresvedčilo. „Pozrel si sa aj na Lainga, Brockbanka a Whittakera?“

„Samozrejme,“ odvetil Wardle. „Moji ľudia sa ich všetkých snažia nájsť.“

Strike dúfal, že je to tak, a rozhodol sa nespochybňovať Wardlovo tvrdenie, aby si s ním nepokazil dobré vzťahy.

„Máme aj záznam z bezpečnostnej kamery, ktorý zachytáva toho kuriéra,“ dodal Wardle.

„A?“

„Tvoja kolegyňa je dobrá svedkyňa. Fakt to bola honda. S falošnými ešpézetkami. Mal na sebe presne to, čo spomínala. Odfrčal na juhozápad. Vlastne mieril k ozajstnému kuriérskemu depu. Naposledy ho zachytila kamera vo Wimbledone. Odvtedy po ňom ani po motorke niet ani stopy, no ako vravím, použil falošné ešpézetky. Môže byť kdekoľvek.“

„Falošné ešpézetky,“ zopakoval Strike. „Dobre si to naplánoval.“

Krčma sa postupne zapĺňala. Kapela mala zjavne hrať na poschodí: ľudia sa tlačili k dverám vedúcim nahor a detektív počul známe pískanie mikrofónu.

„Mám pre teba ešte niečo,“ povedal bez nadšenia Wardlovi. „Sľúbil som Robin, že ti dám kópie.“

Ráno na úsvite sa vrátil do kancelárie. Novinári sa už vzdali pokusov odchytiť ho cestou dnu alebo von, no známa z obchodu s gitarami na druhej strane ulice ho informovala, že fotografi sa tam motali ešte predchádzajúci večer.

Wardle vzal do ruky dva prefotené listy a zatváril sa, akoby v ňom vzbudili mierny záujem.

„Oba prišli v posledných mesiacoch,“ pokračoval Strike. „Robin si myslí, že by si sa na ne mal pozrieť. Dáš si ešte jedno?“ opýtal sa a ukázal na jeho takmer prázdny pohár.

Wardle sa začítal do listov a Strike šiel kúpiť dve pivá. Keď sa vrátil, policajt ešte vždy držal ten s podpisom RL. Strike vzal do ruky druhý, napísaný dobre čitateľným zaobleným dievčenským písmom.

… že budem skutočne sama sebou a skutočne dokonalá, až keď prídem o nohu. Nikto nechápe, že nie je a nikdy nebude mojou súčasťou. Moja rodina sa s mojou túžbou podstúpiť amputáciu nevie zmieriť. Myslia si, že len vymýšľam, ale Ty istotne chápeš…

V tom sa mýliš, pomyslel si detektív a pustil kópiu naspäť na stôl. Všimol si, že adresu v Shepherd’s Bush napísala čo najúhľadnejšie a najčitateľnejšie, aby sa jeho odpoveď na otázku, ako si čo najšikovnejšie odrezať nohu, niekde nestratila. Podpísala sa Kelsey, no priezvisko neuviedla.

Wardle, ešte vždy zahĺbený do druhého listu, vyprskol. Na tvári sa mu zračila zmes pobavenia a znechutenia.

„To hádam nie, čítal si to?“

„Nie,“ odvetil Strike.

Do krčmy sa hrnulo čoraz viac mladých ľudí. On a Wardle neboli jediní okolo tridsaťpäťky, no rozhodne patrili medzi tých starších. Strike sledoval peknú ženu s bledou tvárou a vizážou hviezdičky zo štyridsiatych rokov: s tenkým čiernym obočím, karmínovým rúžom a svetlomodrými vlasmi natočenými do veľkých retro vĺn. „Robin číta listy od bláznov a ak má pocit, že potrebujem zhrnutie, poskytne mi ho.“

„Chcem masírovať tvoj kýpeť,“ čítal nahlas Wardle. „Chcem, aby si ma používal ako živú barlu. Chcem… Doriti, to sa ani fyzicky ne…“

Obrátil list.

„RL. Vieš rozlúštiť adresu?“

„Nie,“ pokrútil hlavou Strike, keď na ňu zažmúril. Husté písmo bolo takmer nečitateľné. V adrese natlačenej v rohu na prvý pohľad prečítal len jedno slovo: Walthamstow.

„Nevravel si, že budeš pri bare, Eric?“

Zjavila sa pri nich tá mladá žena so svetlomodrými vlasmi a karmínovočervenými perami s nápojom v ruke. Na sebe mala letné šaty ako zo štyridsiatych rokov a koženú bundu.

Wardla to vôbec nezaskočilo. „Prepáč, zlato, bavíme sa o práci. April, Cormoran Strike. Moja manželka,“ dodal.

„Ahoj.“ Strike jej podal veľkú ruku. Nikdy by neuhádol, že Wardlova žena vyzerá takto. Z dôvodov, ktoré sa mu pre únavu nechcelo analyzovať, mu bol policajt zrazu sympatickejší.

„Ach, to si ty!“ vyhŕkla April a usmiala sa na detektíva. Wardle zhrnul fotokópie listov zo stola, poskladal ich a vložil do vrecka. „Cormoran Strike! Toľko som o tebe počula! Zostaneš aj na koncert?“

„Pochybujem,“ odpovedal detektív, no nie neprívetivo. Bola veľmi pekná.

April ho očividne nechcela nikam pustiť. Vyhlásila, že majú prísť aj nejakí priatelia, a naozaj, len niekoľko minút po nej sa zjavili ďalší šiesti ľudia. V skupinke boli dve nezadané ženy. Strike sa dal nahovoriť, že sa s nimi presunie do preplnenej miestnosti na poschodí, kde stálo malé pódium. Keď sa jej opýtal, kde pracuje, prezradila, že je stylistka, práve v ten deň mala fotenie pre nejaký časopis, a – nenútene dodala – burleskná tanečnica na polovičný úväzok.

„Burleskná?“ zakričal z plného hrdla Strike, keď sa miestnosťou znova rozľahlo pískanie mikrofónu a vzápätí výkriky a námietky zhromaždených ľudí. Nie je to niečo ako umelecký striptíz? uvažoval. April mu prezradila, že aj jej priateľka Coco – dievčina s paradajkovočervenými vlasmi, ktorá mu s úsmevom zakývala – sa venuje burleske.

Všetci v skupinke sa správali veľmi priateľsky. Nikto nedával najavo komplexy, ako mal vo zvyku Matthew, vždy keď sa dostal do detektívovej blízkosti. Strike už dávno nebol na koncerte. Drobná Coco už stihla poznamenať, že by bola rada, keby ju niekto zdvihol, aby lepšie videla…

No keď na pódium vyšla kapela Islington Boys’ Club, Strike sa nechtiac vrátil do starých čias k ľuďom, na ktorých sa snažil nemyslieť. Zatuchnutý pot vo vzduchu, známe zvuky ladenia gitár, šum zapnutého mikrofónu… To všetko by zniesol, keby mu spevák postojom a štíhlym androgýnnym telom nepripomínal Whittakera.

Po štyroch tónoch mu bolo jasné, že odchádza. Gitarovému indie rocku sa nedalo nič vyčítať. Kapela hrala slušne a spevák mal napriek nešťastnej podobe s Whittakerom celkom dobrý hlas. No Strike bol v minulosti v podobnom prostredí pričasto bez možnosti odísť. Dnes večer však mohol slobodne vyhľadať pokoj a čerstvý vzduch a mal v úmysle toto privilégium využiť.

Hlasno sa rozlúčil s Wardlom, s úsmevom zakýval April, ktorá naňho žmurkla a odkývala, a odišiel. Bol taký mohutný, že sa mu ľahko podarilo prekliesniť si cestu pomedzi spotených a zadýchaných ľudí. Keď došiel k dverám, Islington Boys’ Club práve dohrali prvú pieseň. Potlesk nad hlavou znel ako tlmené padanie ľadovca na plechovú strechu. O chvíľu už s úľavou kráčal smerom k svištiacej doprave.

13

In the presence of another world.

Blue Öyster Cult, ‘In the Presence of Another World’

V prítomnosti iného sveta.

Blue Öyster Cult: V prítomnosti iného sveta

V sobotu ráno sa Robin s matkou vybrali starým rodinným land roverom z mestečka Masham ku krajčírke v Harrogate, ktorá prešívala Robinine svadobné šaty. Strih sa zmenil, lebo pôvodne boli ušité na svadbu v januári a teraz ich mala mať na sebe v júli.

„Zasa ste schudli,“ skonštatovala postaršia krajčírka, keď jej špendlíkmi zužovala korzet. „Už by ste s tým mali prestať. Tieto šaty pristanú miernym oblinám.“

Uplynul už viac než rok, odkedy si Robin vyberala látku a strih šiat. Pri rozhodovaní sa inšpirovala modelom od Elieho Saaba, aký by si jej rodičia, ktorí budú o šesť mesiacov platiť ešte aj polovicu výdavkov na svadbu staršieho brata Stephena, nemohli nikdy dovoliť. S platom od Strikea by sa Robin nezmohla dokonca ani na túto lacnejšiu verziu.

Osvetlenie v kabínke bolo lichotivé, no jej tvár v zrkadle s pozláteným rámom aj tak vyzerala príliš bledo a oči unavene. Nebola si istá, či prešité šaty bez ramienok vôbec vyzerajú dobre. Na pôvodnom strihu sa jej páčili práve tie dlhé rukávy. A možno je len sklamaná, lebo v hlave dlho nosila predstavu tých šiat.

V kabínke bolo cítiť nový koberec a leštidlo. Zatiaľ čo Linda sledovala, ako krajčírka pripína, naberá a skrúca metre šifónu, Robin, deprimovaná vlastným odrazom, sa sústredila na stojan v rohu s krištáľovými tiarami a umelými kvetmi.

„Pripomeňte mi, či sme sa už dohodli na ozdobe hlavy,“ ozvala sa krajčírka, ktorá mala vo zvyku používať prvú osobu množného čísla ako dáka ošetrovateľka. „V zime sme sa prikláňali k tiare, však? K šatám bez ramienok by sme mohli vyskúšať kvety.“

„Kvety budú pekné,“ prisvedčila Linda z kúta miestnosti.

Matka a dcéra sa na seba veľmi podobali. Hoci Linda nebola taká štíhla v drieku ako kedysi a v jej vyblednutých medových vlasoch, ktoré si narýchlo vyčesala nahor, svietili šediny, mala rovnaké sivomodré oči ako jej dcéra. V tej chvíli ich upierala na svoje druhé dieťa s výrazom znepokojenia a prefíkanosti, ktorý by bol Strikeovi smiešne známy.

Robin si vyskúšala niekoľko ozdôb z umelých kvetov. Ani jedna sa jej nepáčila.

„Možno zostanem pri tej tiare,“ povedala.

„A čo čerstvé kvety?“ navrhla Linda.

„Dobre,“ súhlasila Robin, ktorá zrazu zatúžila uniknúť od pachu koberca a vlastnej bledej uzavretej tváre. „Poďme sa pozrieť, čo vymyslí kvetinárka.“

Bola rada, že má kabínku chvíľu len pre seba. Kým sa vyzliekala zo šiat a naťahovala si džínsy a sveter, snažila sa zistiť, prečo má takú zlú náladu. Mrzelo ju, že nemohla ísť so Strikeom na stretnutie s Wardlom, no zároveň sa tešila, že od toho anonymného muža v čiernom, ktorý jej doručil odseknutú nohu, ju bude deliť niekoľko sto kilometrov.

A predsa nemala pocit, že sa jej podarilo uniknúť. Vo vlaku smerujúcom na sever sa znova pohádali s Matthewom. Dokonca aj tu, v kabínke na James Street, ju prenasledovali množiace sa obavy: agentúra prichádzala o prípady a ona mala strach, čo sa stane, keď si ju jej šéf nebude môcť dovoliť zamestnávať. Obliekla sa a pozrela na mobil. Nijaké správy od Strikea.

O štvrť hodiny stála medzi mimózami a ľaliami, no odpovedala v podstate jednoslabične. Kvetinárka okolo nej robila rozruch, prikladala jej k vlasom rozličné kvety a pritom jej nechtiac okvapkala krémový sveter studenou zelenkastou vodou z ruže s dlhou stonkou.

„Poďme do Bettys,“ navrhla Linda, keď napokon objednali kvetinovú ozdobu do vlasov.

Bettys v kúpeľnom meste Harrogate bola zavedená kaviareň a významná miestna inštitúcia. Z čierno-zlatej presklenej striešky, pod ktorou čakal rad zákazníkov, viseli koše s kvetmi. Vnútri sa nachádzali lampy vsadené do plechoviek od čaju, ozdobné čajníky, mäkké stoličky a čašníčky v uniformách ozdobených anglickou výšivkou. Robin sa odmalička tešila, keď sa mohla dívať na rady tučných marcipánových prasiatok pod skleným pultom a pozorovať matku, ako kupuje luxusný koláč zo sušeného ovocia s alkoholom, ktorý sa predával v špeciálnej plechovke.

Dnes sedela pri okne a civela na záhony kvetov geometrických tvarov, ktoré vyzerali, akoby ich vykrojili malé deti z plastelíny v základných farbách. Nedala si nič na jedenie. Objednala si len kanvicu čaju a znova pozrela na mobil. Nijaká správa.

„Deje sa niečo?“ opýtala sa Linda.

„Nie, nič,“ odvetila. „Len som rozmýšľala, čo je nové.“

„Čo také?“

„Niečo v súvislosti s tou nohou,“ vysvetlila Robin. „Strike sa včera večer stretol s Wardlom – s tým policajtom.“

„Aha,“ zamrmlala matka. Kým im nepriniesli čaj, vládlo ticho.

Linda si objednala okrúhly koláčik s názvom Fat Rascal, čiže Tučný nezbedník, a natrela si ho maslom.

„S Cormoranom sa pokúsite sami zistiť, kto poslal tú nohu, však?“ vyzvedala.

Čosi v matkinom hlase Robin prinútilo postupovať obozretne.

„Len nás zaujíma, čo robí polícia. To je všetko.“

„Aha,“ zopakovala Linda. Hľadela na dcéru a prežúvala.

Robin zaplavil pocit viny, že je taká podráždená. Svadobné šaty boli drahé a ona nedala najavo vďačnosť.

„Prepáč, že som taká odporná.“

„To nič.“

„Ibaže Matthew mi v jednom kuse vyčíta, že robím pre Cormorana.“

„Áno, včera večer sme si to vypočuli aj my.“

„Bože, mami, prepáč!“

Robin dúfala, že sa škriepili natoľko potichu, že tým rodičov nezobudili. Hádali sa celou cestou do Mashamu, počas večere s mamou a otcom nepriateľstvo na chvíľu odložili, a keď si šli Linda s Michaelom ľahnúť, pokračovali v hádke v obývačke.

„Cormoranovo meno sa spomínalo dosť často, však? Predpokladám, že Matthew…“

„Nemá o mňa strach,“ zdôraznila Robin.

Matthew tvrdohlavo pristupoval k jej práci, akoby mu bola na smiech, no keď bol donútený brať ju vážne (napríklad keď jej niekto poslal odseknutú nohu), tváril sa skôr nahnevane ako ustarostene.

„Nuž, ak nemá strach, mal by ho mať,“ povedala Linda. „Niekto ti poslal časť tela mŕtvej ženy, Robin. A nie tak dávno nám Matt volal s tým, že si v nemocnici s otrasom mozgu. Nehovorím, že máš podať výpoveď!“ dodala, akoby sa nemienila dať zastrašiť dcériným obviňujúcim pohľadom. „Viem, že práve toto chceš! V každom prípade…“ Matka jej vtisla do ruky väčšiu časť koláčika. Robin sa nebránila. „Nechcela som vedieť, či má o teba Matthew strach. Chcela som sa opýtať, či nežiarli.“

Robin si odchlipla zo silnej čajovej zmesi s názvom Bettys Blend a neprítomne uvažovala, že zopár čajových vrecúšok by mohla vziať aj do kancelárie. Vo Waitrose v Ealingu nemali nič, čo by sa jej vyrovnalo. Strike mal rád silný čaj.

„Áno, Matthew žiarli,“ povedala napokon.

„Predpokladám, že nemá dôvod.“

„Isteže nie!“ vyhŕkla pobúrene Robin. Cítila sa zradená. Matka vždy stála na jej strane, vždy…

„Nemusíš sa hneď rozčuľovať,“ povedala pokojne Linda. „Nenaznačujem, že si urobila niečo, čo by si nemala.“

„To je dobre,“ vyhlásila Robin. Ani si neuvedomila, že sa pustila do koláča. „Lebo som nič neurobila. Strike je môj šéf, a to je všetko.“

„Aj tvoj kamarát,“ prehodila pokojne matka. „Súdiac podľa toho, ako o ňom hovoríš.“

„Áno,“ pripustila Robin, ale úprimnosť ju nútila dodať: „Nie sme však normálni priatelia.“

„Prečo nie?“

„Nerád rozpráva o osobných veciach. Všetko z neho treba ťahať ako z chlpatej deky.“

S výnimkou jedného neslávne známeho večera (ktorý odvtedy takmer nespomínali), keď sa Strike tak opil, že ledva stál na nohách, jej nikdy dobrovoľne neprezradil nič o svojom súkromnom živote.

„Ale rozumiete si, však?“

„Hej, veľmi dobre.“

„Mnohým mužom sa ťažko počúva, ako dobre si ich druhá polovička rozumie s inými mužmi.“

„A čo mám robiť? Pracovať so samými ženami?“

„Nie,“ odvetila Linda. „Len vravím, že Matthew sa očividne cíti ohrozený.“

Robin mala občas podozrenie, že matku mrzí, že dcéra nemala viac frajerov, skôr ako nadviazala vzťah s Matthewom. S Lindou si boli blízke: bola jej jedinou dcérou. Obklopená kaviarenským štrnganím a cinkaním si uvedomila, že má strach, aby matka nepovedala, že ak chce, ešte môže zo svadby vycúvať. Hoci bola unavená, skľúčená a s Matthewom mali za sebou niekoľko neľahkých mesiacov, vedela, že ho ľúbi. Šaty boli hotové, kostol rezervovaný, hostina takmer zaplatená. Jednoducho musí pokračovať v ceste a dostať sa k cieľovej čiare.

„Strike sa mi nepáči a navyše má frajerku. Stretáva sa s Elin Toftovou, ktorá pracuje ako moderátorka v rádiu.“

Dúfala, že táto informácia upúta matkinu pozornosť. Linda popri varení a práci v záhrade rada počúvala rádio.

„Elin Toftová? Nie je to tá svetlovlasá krásavica, čo minule v telke hovorila o skladateľoch z obdobia romantizmu?“ opýtala sa Linda.

„Asi áno,“ odvetila bez nadšenia Robin, a hoci jej taktika na odvrátenie pozornosti zabrala, zmenila tému. „Takže sa chcete zbaviť landrovera?“

„Áno. Samozrejme, nič zaň nedostaneme. Nanajvýš šrotovné…“ Linda sa zrazu zarazila, akoby jej niečo zišlo na um. „Nechcete ho vy dvaja s Matthewom? Daň na budúci rok sme už zaplatili a nejakým zázrakom vždy prejde emisnou kontrolou.“

Robin zamyslene prežúvala koláč. Matthew v jednom kuse fňukal, že nemajú auto, a tento nedostatok pripisoval jej nízkemu platu. Manžel jeho sestry vlastnil Audi A3 Cabriolet a on mu ho priam bolestne závidel. Robin vedela, že z otlčeného starého landrovera, napáchnutého mokrým psom a gumákmi, by mal Matthew iný pocit. Ibaže o jednej v noci začal v obývačke vyratúvať, koľko podľa neho zarábajú všetci ich rovesníci, a s potešením uzavrel, že Robinina mzda sa nachádza na chvoste rebríčka. Teraz si zrazu v návale zlomyseľnosti predstavila, ako snúbencovi hovorí: „Ale veď máme landrover, Matt, takže už nemusíme šetriť na audi!“

„V práci by sa mi zišiel,“ povedala nahlas. „Keď bude treba odísť z Londýna, Strike si nebude musieť požičiavať auto.“

„Hm,“ zamrmlala naoko nesústredene Linda, no nespúšťala zrak z dcérinej tváre.

Keď sa vrátili domov, Matthew práve pomáhal budúcemu svokrovi prestrieť na stôl. U Robininých rodičov zvyčajne pomáhal viac než doma.

„Ako vyzerajú šaty?“ opýtal sa. Robin predpokladala, že sa s ňou chce uzmieriť.

„V pohode,“ odvetila.

„Ak mi o nich niečo povieš, prinesie nám to smolu?“ opýtal sa, a keď sa neusmiala, dodal: „Stavím sa, že v nich budeš aj tak nádherná.“

Dala sa obmäkčiť a vystrela k nemu ruku. Žmurkol na ňu a stisol jej prsty. Vzápätí Linda položila na stôl medzi nich misu so zemiakovou kašou a vyhlásila, že im darovala landrover.

„Čože?“ Na Matthewovej tvári sa zračilo zdesenie.

„Stále opakuješ, že potrebuješ auto,“ vyhlásila Robin, akoby chcela matku brániť.

„Áno, ale landrover do Londýna?“

„Prečo nie?“

„Pokazí mu imidž,“ ozval sa jej brat Martin, ktorý práve vošiel do miestnosti s novinami v ruke. Zjavne zisťoval, kto sa zúčastní popoludňajších konských dostihov Grand National. „Tebe však bude maximálne vyhovovať, Rob. Viem si predstaviť, ako spolu s Ciciakom odfrčíte na miesto vraždy niekam do terénu.“

Matthew zaťal zuby.

„Drž hubu, Martin,“ zahriakla ho sestra, sadla si k stolu a zamračila sa na mladšieho brata. „Chcela by som vidieť, ako by si mu to povedal do očí.“

„Asi by sa zasmial,“ vyhlásil ľahkomyseľne Martin.

„Lebo ste druhovia v zbroji?“ precedila ostro. „Obaja ste riskovali životy a dostali vyznamenanie?“

Martin ako jediný zo štyroch súrodencov nešiel na univerzitu a jediný ešte býval s rodičmi. Vždy bol citlivý aj na ten najmenší náznak, že mohol dosiahnuť viac.

„Čo to má, kurva, znamenať? Čo mám vstúpiť do armády?“ vybuchol.

„Martin,“ napomenula ho Linda. „Pozor na jazyk!“

„Rýpe do teba za to, že máš ešte vždy obe nohy, Matt?“ opýtal sa Martin.

Robin pustila nôž a vidličku a vyšla z kuchyne.

Znova mala pred očami tú odseknutú nohu: lesklú holennú kosť trčiacu z mŕtveho mäsa a špinavé nechty, ktorých majiteľka si ich možno chcela umyť alebo nalakovať, skôr ako ich niekto uvidí…

Rozplakala sa. Plakala prvý raz, odkedy prevzala ten balík. Vzor na starom koberci na schodoch sa jej rozmazal pred očami. Šmátrala pred sebou, kým nenahmatala kľučku na dverách svojej izby. Podišla k posteli a hodila sa dolu tvárou na čistú prikrývku. Plecia sa jej triasli, hruď sa jej dvíhala, pritískala si ruky na mokrú tvár a snažila sa tlmiť vzlyky. Nechcela, aby za ňou prišli. Túžila byť osamote a jednoducho zo seba vypustiť všetky emócie, ktoré potláčala, aby vydržala do konca pracovného týždňa.

Bratova neuvážená poznámka o Strikeovej amputácii bola ozvenou detektívových žartov na adresu odseknutej nohy. Nejaká žena zomrela pravdepodobne za hrozných, brutálnych okolností, a nikomu na nej zjavne nezáležalo tak ako Robin. Smrť a sekera ponížili neznámu ženu na kus mäsa, problém, ktorý bolo treba vyriešiť, a ona, Robin, mala pocit, že ako jediná nezabudla, že tú nohu možno ešte pred týždňom používala živá ľudská bytosť…

Po desiatich minútach nepretržitého plaču sa prevrátila na chrbát, otvorila uslzené oči a poobzerala sa po svojej starej izbe, akoby jej to mohlo pomôcť.

Tá izba jej kedysi pripadala ako jediné bezpečné miesto na svete. Tri mesiace po odchode z univerzity z nej takmer nevychádzala a dokonca v nej aj jedávala. Steny boli v tom čase krikľavoružové. Tú hroznú farbu si omylom vybrala ešte ako šestnásťročná. Už vtedy si neurčito uvedomovala, že to nevyzerá najlepšie, no nechcela otca žiadať, aby izbu premaľoval, a tak hrozný odtieň zakryla množstvom obrázkov. Pri nohách postele visel tvárou k nej obrovský plagát Destiny’s Child. Hoci tam teraz nebolo nič okrem hladkej zelenkastosivej tapety, ktorou Linda vytapetovala celú izbu, keď dcéra odišla za Matthewom do Londýna, Robin si ešte aj teraz vedela predstaviť Beyoncé, Kelly Rowlandovú a Michelle Williamsovú, ako na ňu hľadia z obálky albumu Survivor. Ten záber sa neoddeliteľne spájal s najhorším obdobím jej života.

Teraz viseli na stenách len dve zarámované fotografie: na jednej bola Robin so spolužiakmi z maturitného ročníka v posledný školský deň (vzadu v zábere stál Matthew – najkrajší chalan v ročníku, ktorý nechcel strúhať grimasy ani mať na hlave smiešny klobúk), na druhej dvanásťročná Robin na starom highlandskom poníkovi Angusovi, strapatom, silnom a tvrdohlavom tvorovi, ktorý žil na strýkovej farme a ktorého zbožňovala bez ohľadu na to, že občas neposlúchal.

Vyčerpaná Robin zažmurkala, aby zahnala ďalšie slzy, a utrela si mokrú tvár do dlaní. Z kuchyne pod izbou k nej doliehali tlmené hlasy. Bola si istá, že matka Matthewovi radí, aby jej dal chvíľu pokoj. Veľmi dúfala, že ju počúvne. Najradšej by prespala celý zvyšok víkendu.

O hodinu ešte vždy ležala na posteli pre dvoch a ospanlivo hľadela von oknom na korunu lipy v záhrade. Zrazu sa ozvalo klopanie a vošiel Matthew s hrnčekom čaju.

„Mama mala pocit, že by si si dala.“

„Vďaka,“ povedala.

„Všetci budeme spolu pozerať dostihy. Mart stavil veľkú sumu na Ballabriggsa.“

Ani slovkom nespomenul jej rozrušenosť či Martinove hrubé poznámky. Matthewovo správanie naznačovalo, že sa sama strápnila a on jej ponúka východisko. Hneď jej bolo jasné, že si nevie ani predstaviť, čo v nej vyvolal pohľad na tú ženskú nohu. Nie, on sa len hneval, že Strike, s ktorým sa nikto z Ellacottovcov nikdy nestretol, znova zaberá priestor vo víkendových rozhovoroch. Presne ako vtedy na ragby so Sarah Shadlockovou.

„Nerada sledujem kone, ktoré si idú zlámať väzy,“ odvetila. „A v každom prípade mám robotu.“

Chvíľu stál pri posteli a zhora na ňu hľadel a potom sa pobral preč. Dvere za sebou zabuchol trocha prisilno, takže sa znova otvorili.

Robin si sadla, odhrnula vlasy, zhlboka sa nadýchla a šla si po notebook ležiaci v obale na toaletnom stolíku. Mala pocit viny, že si ho berie so sebou na výlet domov v nádeji, že si nájde čas na to, čo v duchu nazývala vlastným vyšetrovaním. Ten pocit ju prešiel, keď videla, aký veľkoryso zhovievavý postoj zaujal Matthew. Nech si pozerá dostihy. Ona má na práci dôležitejšie veci.

Vrátila sa do postele, naukladala si za chrbát kopu vankúšov, zapla notebook a otvorila zopár stránok, ktoré si pridala medzi obľúbené. Nepovedala o nich nikomu – dokonca ani Strikeovi, ktorý by si nepochybne myslel, že len stráca čas.

Skúmaním dvoch rozdielnych, no predsa prepojených oblastí súvisiacich s listami, ktoré mal podľa nej Strike ukázať Wardlovi, strávila už niekoľko hodín. Jeden bol od mladej ženy, ktorá si chcela odrezať nohu, a druhý od osoby, ktorá chcela so Strikeovým kýpťom robiť veci, pri ktorých sa jej dvíhal žalúdok.

Robin odjakživa fascinovalo fungovanie ľudskej mysle. Na univerzite, odkiaľ náhle odišla, študovala psychológiu. Mladá žena, ktorá napísala Strikeovi, zjavne trpela poruchou identity telesnej integrity: iracionálnou túžbou dať si odstrániť zdravú končatinu.

Robin si na internete preštudovala niekoľko vedeckých prác a teraz už vedela, že táto porucha je veľmi zriedkavá a jej presná príčina nie je známa. Na podporných stránkach sa dozvedela aj to, ako veľmi ľudia nenávidia tých, čo ju majú. Diskusné fóra boli plné zlostných komentárov obviňujúcich chorých z toho, že uctievajú status, ktorý iní ľudia získali v dôsledku nešťastia a choroby, a snažia sa upútať pozornosť groteskným a urážlivým spôsobom. Reakcie na útoky boli rovnako nahnevané: Naozaj sa pisateľ domnieva, že daný človek chce trpieť touto poruchou? Fakt nevie pochopiť, aké ťažké je túžiť po paralýze či amputácii? Robin uvažovala, čo by si o príbehoch ľudí trpiacich touto poruchou pomyslel Strike, keby ich čítal. Predpokladala, že by s nimi nesúcitil.

Na prízemí sa otvorili dvere vedúce do obývačky a k Robin doľahol útržok komentátorovho hlasu, otcov príkaz čokoládovohnedému labradorovi, že má ísť niekam inam, lebo si prdol, a Martinov smiech.

Vyčerpaná Robin si znechutene uvedomila, že si nevie spomenúť, ako sa volala tá dievčina, čo v liste žiadala Strikea o radu, ako si odrezať nohu. Marilo sa jej, že Kylie alebo tak nejako. Pomaly sa posúvala čoraz nižšie na najnavštevovanejšej podpornej stránke, ktorú našla, a pozorne sledovala používateľské mená, ktoré by s ňou mohli mať nejakú spojitosť. Kde inde by sa tínedžerka s nezvyčajnou fixáciou podelila o svoju túžbu, ak nie v kyberpriestore?

Dvere na spálni zostali po Matthewovom odchode odchýlené, no teraz sa otvorili dokorán a do spálne sa došmatlal labrador Rowntree. Najskôr prišiel k Robin, ktorá ho neprítomne poškrabala za ušami, potom si ľahol k posteli a chvíľu búchal chvostom o dlážku. Napokon zadriemal, a zatiaľ čo hlasno odfukoval, ona ďalej prečesávala diskusné fóra.

Z ničoho nič ju zaplavil jeden z tých prívalov nadšenia, aké spoznala, keď začala pracovať pre Strikea. Bol pre ňu okamžitou odmenou za hľadanie nepatrnej informácie, ktorá mohla znamenať niečo, nič a občas aj všetko.

Nemamsakamobratit: Nevie niekto z vás niečo o Cameronovi Strikeovi?

Robin zadržala dych a klikla na dané vlákno.

R@doBy: O tom jednonohom detektívovi? Hej, je veterán.

Nemamsakamobratit: Vraj si to možno urobil sám.

R@doBy: Nie, ak si ho vyhľadáš, zistíš, že bol v Afganistane.

To bolo všetko. Robin prečesala aj ďalšie vlákna na fóre, no osoba s prezývkou Nemámsakamobrátiť svoju otázku nezopakovala a nikam inam neprispela. To však nič neznamenalo. Mohla si zmeniť používateľské meno. Robin hľadala, až kým nebola spokojná, že preskúmala každý kút danej stránky, no Strikeovo meno sa už neobjavilo.

Robinino nadšenie sa vytratilo. Aj za predpokladu, že pod prezývkou Nemámsakamobrátiť sa v skutočnosti skrývala pisateľka listu, presvedčenie, že Strike si sám amputoval nohu, dala jasne najavo už v liste. Nebolo veľa slávnych jednonohých ľudí, na ktorých by sa dala upriamiť nádej, že si svoj stav zvolili dobrovoľne.

Z obývačky na prízemí k nej teraz doliehali povzbudzujúce výkriky. Zatvorila fóra o poruche identity telesnej integrity a zamerala sa na druhú oblasť svojho vyšetrovania.

Namýšľala si, že odkedy pracuje v detektívnej agentúre, má hrubšiu kožu. Prvé výlety do sveta fantázií akrotomofilov (ľudí, ktorých sexuálne priťahujú osoby po amputácii), od ktorého ju delilo len niekoľko klikov, v nej však zanechali nepríjemný pocit, ktorého sa nevedela zbaviť, aj keď už dávno nebola na internete. Teraz sa začítala do výlevov muža (teda aspoň predpokladala, že je to muž), ktorého najviac zo všetkého vzrušovala predstava ženy, ktorá má amputované všetky štyri končatiny – ruky nad lakťami a nohy nad kolenami. Iný muž (predsa to nemohli byť ženy) od mladosti masturboval pri predstave, že náhodou odsekol obe nohy sebe aj svojmu najlepšiemu priateľovi. Všade sa diskutovalo o fascinácii samotnými kýpťami, o obmedzenom pohybe ľudí po amputácii, o invalidite, ktorú si Robin vysvetlila ako extrémny prejav bondage praktík.

Zdola k nej doliehal zvláštny nosový hlas komentátora Grand National, ktorý čosi nezrozumiteľne bľabotal, a bratove čoraz hlasnejšie povzbudzujúce výkriky. Preletela ďalšie fóra, hľadajúc zmienku o Strikeovi a zároveň spojenie medzi touto úchylkou a násilím.

Zdalo sa jej pozoruhodné, že nikoho z tých, čo na tomto fóre opisovali svoje predstavy súvisiace s amputáciou a ľuďmi, ktorí ju absolvovali, zjavne nevzrušovalo utrpenie ani násilie. Dokonca aj muž, ktorý fantazíroval o tom, že si spolu s priateľom odseknú nohy, sa k tejto otázke vyjadril jasne a zrozumiteľne: odseknutie nôh bolo len nevyhnutným krokom k dosiahnutiu cieľa, ktorým boli kýpte.

Dokázal by človek, ktorého vzrušuje jednonohý Strike, odseknúť ženskú nohu a poslať mu ju? Matthew by povedal, že áno, pomyslela si pohŕdavo Robin, lebo by predpokladal, že každý čudák, ktorého vzrušujú kýpte, je natoľko šibnutý, že by dokázal niekomu odrezať končatinu. Považoval by to dokonca za pravdepodobné. Na základe toho, čo si pamätala z listu od RL, a po tom, čo si prečítala vyznania ďalších akrotomofilov na internete, však usúdila, že je to dosť nepravdepodobné. Keď RL spomínal, že to chce Strikeovi „vynahradiť“, v skutočnosti mal zrejme na mysli praktiky, ktoré by detektívovi pripadali oveľa nechutnejšie ako samotná amputácia.

„ÁNO, KURVA, ÁNO! PÄŤSTO LIBIER!“ zvrieskol Martin. Z chodby sa ozýval rytmický dupot a Robin usúdila, že bratovi bola obývačka na poriadny víťazný tanec jednoducho primalá. Rowntree sa zobudil, vyskočil na nohy a omámene zaštekal. V tom hluku vôbec nepočula prichádzať Matthewa, až kým sa neoprel do dverí. Automaticky sa preklikala naspäť cez stránky venované sexuálnej fetišizácii osôb po amputácii.

„Ahoj,“ povedala. „Tipujem, že Ballabriggs vyhral.“

„Áno,“ prisvedčil.

Druhý raz v ten deň jej podal ruku. Robin odložila notebook nabok a Matthew ju vytiahol na nohy a objal. S teplom jeho tela prišla úľava, ktorá ňou prenikla a priniesla pokoj. Nezniesla by ďalší večer dohadovania sa.

Vtom sa odtiahol, upierajúc zrak kamsi za ňu.

„Čo je?“

Pozrela na notebook. Uprostred rozsvietenej bielej obrazovky zaplnenej textom svietila veľká zarámovaná definícia:

Akrotomofília substantívum

Sexuálna úchylka spočívajúca v ukájaní sa predstavami

alebo stykom s osobou po amputácii.

Na okamih zavládlo ticho.

„Koľko koní zomrelo?“ opýtala sa slabým hlasom Robin.

„Dva,“ odsekol Matthew a vyšiel z izby.

14

… you ain’t seen the last of me yet,

I’ll find you, baby, on that you can bet.

Blue Öyster Cult, ‘Showtime’

… ešte som s tebou neskončil,

nájdem si ťa, zlato, tým si buď istá.

Blue Öyster Cult: Šou sa začína

V nedeľu o pol deviatej večer stál Strike pred stanicou Euston a fajčil cigaretu, ktorá mu bude musieť vystačiť, až kým o deväť hodín nedorazí do Edinburghu.

Elin sklamalo, že zmešká večerný koncert, no namiesto neho strávili väčšinu popoludnia v posteli. Strike tú alternatívu prijal s radosťou. Krásna, pokojná a pomerne chladná Elin bola v spálni oveľa vášnivejšia. Spomienky na isté erotické scény a zvuky – keď sa perami dotýkal jej vlhkej alabastrovej pokožky a ona s pootvorenými ústami vzdychala – dodávali výraznému nikotínu pikantnú príchuť. Fajčenie mal v Elininom nádhernom byte na Clarence Terrace zakázané, lebo jej dcéra trpela astmou. Namiesto tohto pôžitku musel po sexe premáhať driemoty, keď mu v spálni pustila video zo svojej prednášky o skladateľoch z obdobia romantizmu.

„Vieš, že vyzeráš ako Beethoven?“ prehodila zamyslene, keď sa kamera sústredila na skladateľovu mramorovú bustu.

„S dolámaným nosom,“ odvetil. Nepočul to prvý raz.

„Prečo vlastne ideš do Škótska?“ opýtala sa, keď sedel na posteli a pripínal si protézu. Spálňa bola zariadená v odtieňoch krémovej a bielej, a predsa z nej nevyžarovala taká depresívna strohosť ako z hosťovskej izby u Ilsy a Nicka.

„Sledujem stopu,“ odvetil Strike, hoci si veľmi dobre uvedomoval, že preháňa. Donalda Lainga ani Noela Brockbanka nespájalo s odseknutou nohou nič, iba jeho vlastné podozrenie. No hoci v duchu ľutoval, že ho spiatočná cesta vyjde na takmer tristo libier, nemrzelo ho, že sa rozhodol ísť.

Zahasil ohorok cigarety protetickou pätou, vošiel na stanicu, v supermarkete si kúpil niečo na jedenie a nastúpil do nočného vlaku.

Kupé pre jedného s vyklápacím umývadlom a úzkou posteľou bolo síce maličké, no kariéra v armáde ho zaviedla aj na oveľa nepohodlnejšie miesta. Potešilo ho, keď zistil, že napriek výške meter deväťdesiat sa zmestí na posteľ, a okrem toho vedel, že v malom priestore sa bude ľahšie pohybovať, len čo si odopne protézu. Jedinú výhradu mal k tomu, že kupé bolo prekúrené. V podkrovnom byte udržiaval veľmi nízku teplotu: každá žena by vyhlásila, že v ňom ide zamrznúť. Ibaže v jeho byte nikdy nijaká žena neprespala. Elin ho dokonca ani nevidela a svoju sestru Lucy k sebe nepozval, lebo jej nechcel brať ilúzie, že v poslednom čase zarába dosť peňazí. Keď sa nad tým zamyslel, jedinou ženou, ktorá kedy vkročila dnu, bola Robin.

Vlak sa s trhnutím pohol. Za oknom sa mihali lavičky a stĺpy. Strike si sadol na posteľ, rozbalil prvú bagetu so slaninou a odhryzol si poriadny kus. Pritom myslel na bledú a otrasenú Robin sediacu za jeho kuchynským stolom. Bol rád, že je v bezpečí domova v Mashame, kde jej nič nehrozí. Aspoň túto obavu môže na chvíľu odložiť.

Situácia, v ktorej sa ocitol, mu bola dôverne známa. Pokojne by mohol byť opäť v armáde a presúvať sa z jedného konca Spojeného kráľovstva na druhý čo najlacnejším spôsobom, aby mohol podať hlásenie na edinburskej základni Špeciálneho vyšetrovacieho útvaru. Nikdy ho tam neprevelili, no vedel, že kancelárie sa nachádzajú na hrade stojacom na ostrom skalnatom výbežku uprostred mesta.

Neskôr tackavým krokom prešiel po hrkotajúcej chodbe na záchod, vyzliekol sa do boxeriek, ľahol si na tenkú prikrývku a snažil sa zaspať alebo aspoň zadriemať. Hojdanie z boka na bok ho upokojovalo, no pre horúčavu a premenlivú rýchlosť vlaku sa ustavične stŕhal zo spánku. Odkedy v Afganistane vybuchol obojživelník Viking, v ktorom sedel, bolo preňho ťažké voziť sa v aute, ktoré šoféroval niekto iný. A teraz zistil, že táto mierna fóbia sa vzťahuje aj na vlaky. Pískanie protiidúceho vlaku, ktorý práve míňal jeho vozeň, ho trikrát vytrhlo zo spánku ako budík, a ten nepatrný pohyb, keď vlak vyberal zákrutu, v ňom vyvolával hroznú predstavu, že to obrovské kovové monštrum stratí rovnováhu, prevráti sa, narazí a rozbije sa na kusy…

Vlak zastal na stanici Edinburgh Waverley o štvrť na šesť, no raňajky sa podávali až od šiestej. Strikea zobudil sprievodca, ktorý chodil po vozni a roznášal tácky. Keď detektív otvoril dvere, balansujúc na jednej nohe, uniformovaný mladík s pohľadom upretým na protézu na dlážke za Strikeom vydesene zhíkol.

„Prepáčte,“ ospravedlnil sa s výrazným glasgowským prízvukom, keď preniesol zrak z protézy na Strikea a uvedomil si, že pasažier si predsa len neodsekol vlastnú nohu. „Dobrý trapas!“

Pobavený Strike si od neho vzal tácku a zatvoril dvere. Po prebdenej noci mal väčšiu chuť na cigaretu než na ohriaty gumový croissant. Začal si teda pripínať protézu a obliekať sa, hltajúc pritom čiernu kávu. Bol medzi prvými, čo vyšli do chladného škótskeho rána.

Stanica svojou polohou vyvolávala zvláštny dojem, že sa nachádza na dne priepasti. Cez sklený strop pripomínajúci harmoniku presvitali obrysy tmavých gotických budov postavených na vyššie položenom teréne, týčiacich sa nad stanicou. Strike našiel miesto neďaleko stanovišťa taxíkov, kde ho mal vyzdvihnúť Hardacre, sadol si na studenú kovovú lavičku, ruksak hodil k nohám a zapálil si.

Nasledujúcich dvadsať minút nebolo po Hardacrovi ani stopy, a keď sa konečne objavil, detektíva zaplavili veľké pochybnosti. Bol taký vďačný, že sa vyhne výdavkom za požičané auto, že mu pripadalo nevychované pýtať sa Hardacra, na čom jazdí.

Mini. Skurvené mini…

„Oggy!“

Podali si ruky a napoly sa objali. Tento americký pozdrav už prenikol aj do ozbrojených síl. Priateľsky pôsobiaci vyšetrovateľ mal sotva meter sedemdesiat a rednúce vlasy myšacej hnedej farby. Strike vedel, že za jeho nevýrazným zovňajškom sa skrýva bystrá myseľ. Spolu zatýkali Brockbanka, a to stačilo, aby sa medzi nimi vytvorilo puto, hlavne keď sa pre to dostali do poriadnej kaše.

Až keď Hardacre videl, ako sa jeho dávny priateľ súka do auta, napadlo mu, že mal asi spomenúť, na čom jazdí.

„Zabudol som, že si taký obrovský,“ poznamenal. „Odšoféruješ to na ňom?“

„Ale hej,“ odvetil Strike a posunul sedadlo na strane spolujazdca čo najviac dozadu. „Vďaka za požičanie, Hardy.“

Aspoňže malo automatickú prevodovku.

Autíčko sa vymotalo spred stanice a vyšlo do kopca k budovám čiernym ako uhlie, ktoré na Strikea hľadeli cez sklenú strechu. Chladné skoré ráno bolo zamračené.

„Neskôr sa má vyčasiť,“ zamrmlal Hardacre, keď stúpali po strmej dláždenej Royal Mile. Míňali obchody s tartanovými drobnosťami a vlajočkami so škótskym levom, reštaurácie a kaviarne, tabule s reklamou na duchárske prehliadky mesta a úzke uličky, ktoré ponúkali letmý pohľad na mesto rozprestierajúce sa napravo pod nimi.

Na kopci im pohľad na oblohu zaclonil pochmúrny tmavý hrad obklopený vysokými zakrivenými kamennými múrmi. Hardacre zabočil doprava, preč od brány s erbom, kde už striehli turisti, ktorí chceli predbehnúť zástupy ľudí. Pri drevenej búdke nadiktoval svoje meno, ukázal preukaz a šiel ďalej. Mieril k vchodu vytesanému do vulkanickej skaly, vedúcemu do osvetleného tunela lemovaného elektrickými káblami. Keď vyšli z tunela, ocitli sa vysoko nad mestom pri kanónoch zoradených na cimburí. Napriek hmle mali odtiaľ výhľad na veže a strechy zlato-čierneho mesta, ktoré sa rozprestieralo až k zálivu Firth of Forth v diaľke.

„Pekné.“ Strike pristúpil ku kanónom, odkiaľ mal lepší výhľad.

„Nie najhoršie,“ súhlasil Hardacre a nevzrušene sa zadíval na hlavné mesto Škótska. „Tadiaľto, Oggy.“

Do hradu vošli dreveným bočným vchodom. Strike kráčal za Hardacrom studenou chodbou s kamennou dlažbou a nahor po schodisku, čo jeho pravému kolennému kĺbu nepadlo práve najľahšie. Na stenách v nerovnakých intervaloch viseli reprodukcie viktoriánskych vojakov v slávnostných uniformách.

Dvere na prvom odpočívadle viedli na chodbu s ošúchaným tmavoružovým kobercom a so stenami natretými nemocničnou zelenou, z ktorej sa vchádzalo do kancelárií. Hoci tam Strike nikdy predtým nebol, ihneď sa cítil ako doma. So starým squatom na Fulbourne Street sa to nedalo ani porovnať. Toto bol jeho život: stačilo by sadnúť si k voľnému stolu a v priebehu desiatich minút by sa vrátil do práce.

Na stenách viseli plagáty. Jeden vyšetrovateľom pripomínal, aká dôležitá je „zlatá hodina“ – krátky čas po spáchaní trestného činu, keď je stôp a informácií najviac a najľahšie sa získavajú – a aké procesy sa na ňu vzťahujú. Druhý ponúkal prehľad návykových látok. Na stenách viseli biele tabule s aktualizovanými informáciami a termínmi týkajúcimi sa rôznych otvorených prípadov: „čaká sa na analýzu telefónu a DNA“, „treba SPA Formulár 3“. V miestnosti sa nachádzali aj kovové škatule s prenosnými sadami na získavanie odtlačkov prstov. Dvere do labáku boli otvorené. Na vysokom kovovom stole ležal vankúš v mikroténovom vreci na dôkazy. Bol pokrytý tmavohnedými škvrnami od krvi. V kartónovej škatuli vedľa neho stáli fľaše s alkoholom. Krviprelievanie vždy sprevádzal alkohol. V kúte bola prázdna fľaša od škótskej značky Bell’s a na nej prehodený červený vojenský baret – presne taký, po akom dostal meno celý zbor.

Z opačného konca sa k nim blížila krátkovlasá blondína v pásikavom kostýme.

„Strike.“

Najskôr ju nespoznal.

„Emma Danielsová. Catterick, dvetisícdva,“ povedala s úsmevom. „Nášho štábneho seržanta si nazval lajdáckym kreténom.“

„Veru hej,“ prisvedčil Strike. Hardacre sa zachichotal. „Aj taký bol. Dala si sa ostrihať.“

„A ty si teraz slávny.“

„Nepreháňaj,“ bránil sa Strike.

Bledý mladík v košeli vystrčil hlavu z kancelárie na konci chodby. Zrejme ho zaujalo, o čom sa rozprávajú.

„Už musíme ísť, Emma,“ vyhlásil rázne Hardacre. „Vedel som, že na teba budú zvedaví, len čo ťa uvidia,“ povedal Strikeovi, keď ho voviedol do svojej kancelárie a zatvoril za sebou dvere.

V miestnosti vládla tma najmä preto, lebo z okna bol výhľad rovno na drsnú skalnú stenu. Výzdobu oživovali fotografie Hardacrových detí a rozsiahla zbierka pivových holieb. V miestnosti bol rovnaký ošúchaný ružový koberec a svetlozelené steny ako na chodbe.

„Tak teda, Oggy,“ ozval sa vyšetrovateľ. Chvíľu ťukal do klávesnice a potom odstúpil, aby si mohol Strike sadnúť k jeho stolu. „Tu je.“

Špeciálny vyšetrovací útvar mal prístup k záznamom všetkých troch služieb. Na obrazovke počítača sa zjavila fotka tváre Noela Campbella Brockbanka. Záber pochádzal z obdobia, keď ho Strike ešte nepoznal – zachytával ho, skôr ako Brockbank utrpel zranenia tváre, po ktorých mu natrvalo vpadlo oko a opuchlo ucho. Nakrátko ostrihané tmavé vlasy, dlhá úzka tvár s nezvyčajne vysokým čelom a modrastým tieňom na brade. Keď sa stretli prvý raz, Strike si pomyslel, že Brockbankova pretiahnutá tvár s krivými črtami vyzerá, akoby mu niekto strčil hlavu do zveráka.

„Nesmieš si nič vytlačiť, Oggy,“ povedal Hardacre, keď si detektív sadol na kancelársku stoličku s kolieskami, „ale mohol by si si odfotiť monitor. Chceš kávu?“

„Radšej čaj, ak nejaký máš. Vďaka.“

Vyšetrovateľ vyšiel z miestnosti a starostlivo za sebou zatvoril dvere. Strike vytiahol mobil, aby si mohol odfotografovať obrazovku. Keď si bol istý, že má záber, na ktorom sa na seba Brockbank dostatočne podobá, posunul sa na stránke nižšie a poznamenal si jeho dátum narodenia a ostatné osobné údaje.

Brockbank sa narodil na Vianoce v ten istý rok ako Strike. Keď vstúpil do armády, ako domácu adresu uviedol ulicu v Barrow-in-Furness. Tesne pred službou v Operácii Granby – ktorú verejnosť pozná skôr pod názvom Prvá vojna v zálive – sa oženil s vdovou po vojakovi s dvoma dcérami. Jednou z nich bola Brittany. Počas služby v Bosne sa mu narodil syn.

Strike si postupne prečítal celý záznam a pritom si robil poznámky, až kým sa nedostal k zraneniu, ktoré Brockbankovi zmenilo život a ukončilo jeho kariéru. Hardacre sa vrátil do miestnosti s dvoma šálkami. Strike zamrmlal „ďakujem“ a ďalej študoval digitálny súbor. Nikde ani zmienka o zločine, z ktorého bol Brockbank obvinený. Strike viedol vyšetrovanie spolu s Hardacrom a obaja boli dodnes presvedčení, že ten chlap bol vinný. To, že sa vyhol spravodlivosti, bolo jednou z vecí, ktoré detektív vo svojej armádnej kariére najviac ľutoval. Najlepšie zo všetkého si pamätal zvierací výraz v Brockbankovej tvári, keď sa naňho vrhol s rozbitou pivovou fľašou. Bol zhruba taký veľký ako on, možno dokonca o čosi vyšší. Hardacre neskôr vyhlásil, že keď mu Strike zasadil úder a Brockbank odletel do steny, znelo to, akoby do tenkých múrov armádneho ubytovania narazilo auto.

„Vidím, že poberá slušný armádny dôchodok,“ podotkol detektív a zapísal si, kam všade sa posielal, odkedy Brockbank odišiel z armády. Najskôr sa vrátil domov do Barrow-in-Furness. Potom šiel do Manchestra, kde však nestrávil ani rok.

„Ha,“ zahundral ticho Strike. „Takže si to bol ty, ty hajzel.“

Brockbank odišiel z Manchestra do Market Harboroughu, a potom sa vrátil do Barrow-in-Furness.

„Čo je toto tu, Hardy?“

„Psychospráva.“ Hardacre si sadol na nízku stoličku pri stene a začítal sa do iného dokumentu. „Tú by si vôbec nemal vidieť. Aký som nedbanlivý, že som ju tam nechal.“

„Veľmi,“ prisvedčil Strike a otvoril ju.

Psychiatrická správa mu však neprezradila oveľa viac, ako už vedel. Až keď Brockbanka hospitalizovali, ukázalo sa, že je alkoholik. Lekári sa nevedeli zhodnúť, ktoré z jeho symptómov bolo možné pripísať alkoholu, ktoré posttraumatickej stresovej poruche a ktoré traumatickému poraneniu mozgu. Strike si musel pri čítaní googliť niektoré slová: afázia – problém nájsť to správne slovo, dyzartria – narušená artikulácia, alexitýmia – problém pochopiť alebo identifikovať vlastné pocity.

Zábudlivosť sa Brockbankovi v tom čase veľmi hodila. Aké ťažké by preňho bolo predstierať niektoré z typických príznakov?

„Vôbec nebrali do úvahy,“ ozval sa Strike, ktorý poznal mnohých iných ľudí s traumatickým poranením mozgu a mal ich rád, „že bol od začiatku kokot.“

„Presne tak,“ prisvedčil Hardacre, ktorý pri práci chlipkal kávu.

Strike zatvoril Brockbankove súbory a otvoril Laingove. Jeho fotografia presne zodpovedala detektívovej spomienke na Škóta, ktorý mal v čase, keď sa stretli, iba dvadsať: mohutný bledý chlapec s nízkym čelom a drobnými pichľavými očkami.

Detektív si jasne spomínal na podrobnosti z Laingovej krátkej armádnej kariéry, ktorú sám ukončil. Poznamenal si adresu jeho matky v Melrose, preletel zvyšok dokumentu a potom otvoril priloženú psychiatrickú správu.

Silné indikácie antisociálnej a hraničnej poruchy osobnosti… Aj naďalej pretrváva riziko, že niekomu spôsobí ujmu…

Ktosi hlasno zaklopal na dvere. Strike pozatváral súbory v počítači a vyskočil na nohy. Hardacre sotva došiel k dverám, keď sa v nich zjavila prísna žena v kostýme.

„Máš pre mňa niečo o Timpsonovi?“ vyštekla na Hardacra a podozrievavo sa zamračila na Strikea, ktorému bolo jasné, že dobre vie o jeho prítomnosti.

„Už pôjdem, Hardy,“ povedal ihneď. „Som rád, že sme sa videli.“

Vyšetrovateľ ho predstavil práporčíčke, v skratke jej vysvetlil, odkiaľ sa poznajú, a odprevadil Strikea von.

„Zdržím sa tu dlho,“ povedal, keď si pri dverách podali ruky. „Zavolaj mi, keď budeš vedieť, o koľkej sa asi vrátiš. Šťastnú cestu.“

Strike opatrne schádzal po kamenných schodoch, a neubránil sa pritom úvahám o tom, že mohol byť tu, pracovať s Hardacrom, podriadiť sa známej rutine a požiadavkám Špeciálneho vyšetrovacieho útvaru. Armáda si ho chcela udržať, aj keď prišiel o spodnú časť nohy. Nikdy neľutoval rozhodnutie odísť, no krátky návrat do starého života v ňom, samozrejme, vyvolal nostalgiu.

Vyšiel do slabých slnečných lúčov, ktoré sa predierali cez škáru v hustých oblakoch. Nikdy predtým si neuvedomoval zmenu svojho postavenia tak ako teraz. Mohol slobodne uniknúť od požiadaviek nerozvážnych nadriadených a vyjsť z väzenia kancelárie obklopenej skalami, no zároveň prišiel aj o moc a postavenie spojené s Britskou armádou. Osamotený pokračoval v sledovaní stopy, ktorá sa možno ukáže ako falošná. Vyzbrojený len niekoľkými adresami prenasledoval muža, ktorý poslal Robin ženskú nohu.

15

Where’s the man with the golden tattoo?

Blue Öyster Cult, ‘Power Underneath Despair’

Kde je ten muž so zlatým tetovaním?

Blue Öyster Cult: Moc ukrytá pod zúfalstvom

Ako Strike predpokladal, hoci sa všemožne snažil prispôsobiť si sedadlo v aute, šoférovať mini bolo hotové utrpenie. Keďže prišiel o pravú nohu, musel mať na plyne ľavú, takže v tom tesnom priestore sedel nepohodlne vykrivený. Až keď vyšiel z hlavného mesta Škótska a bezpečne odbočil na tichú a rovnú cestu A7 do Melrose, nadobudol pocit, že sa už nemusí sústrediť na techniku šoférovania požičaného auta, a v myšlienkach sa vrátil k vojakovi Donaldovi Laingovi z Kráľovských hraničiarov, s ktorým sa prvý raz stretol pred jedenástimi rokmi v boxerskom ringu.

Stretnutie sa odohralo večer v strohej tmavej športovej hale, ktorou sa rozliehal krik päťsto hučiacich vojakov. Vtedy bol ešte desiatnik Cormoran Strike z Kráľovskej vojenskej polície: svalnatý, vyrysovaný, jednoducho fit. Mal dve zdravé nohy a bol pripravený ukázať svoje schopnosti v Interregimentálnom boxerskom turnaji. Laingovi fanúšikovia počtom prevyšovali Strikeových prinajmenšom v pomere traja na jedného. Nešlo o nič osobné. Vojenská polícia bola už z princípu neobľúbená. Knokaut príslušníka Červených baretov by pre nich predstavoval vhodný koniec príjemného večera stráveného sledovaním boxu. Obaja boli obrovskí a išlo o posledný večerný zápas. Rev davu dunel obom boxerom v žilách ako druhý pulz.

Strike myslel na protivníkove drobné čierne očká a nakrátko ostrihané vlasy farby tmavohrdzavého líščieho kožucha. Takmer celé ľavé predlaktie mu pokrývalo tetovanie žltej ruže. Krk mal oveľa hrubší ako úzku bradu a na hladkej bledej hrudi sa mu črtali svaly hodné mramorovej sochy Atlasa. Biele plecia a ramená mal posiate pehami pripomínajúcimi štípance od komára.

Prešli štyri kolá. Boli vyrovnaní: mladší muž bol azda trocha obratnejší, on mal lepšiu techniku.

V piatom kole Strike odvrátil útok, naznačil úder do tváre, zasiahol Lainga do obličiek a zrazil ho na zem. Vzápätí mladík odletel do povrazov. Antistrikeovská časť obecenstva stíchla a potom sa halou rozľahlo hučanie podobné trúbeniu slonov.

Pri čísle šesť bol Laing opäť na nohách, no časť svojej disciplíny nechal na povrazoch. Rozdával údery hlava-nehlava, odmietal od Strikea odstúpiť, za čo si od rozhodcu vyslúžil prísne napomenutie, a potom ho udrel po zaznení gongu, za čo dostal druhé varovanie.

Minútu po začiatku šiesteho kola sa Strikeovi podarilo využiť protivníkovu drobiacu sa techniku a pritlačil Lainga, ktorému tiekla z nosa krv, na povrazy. Keď ich rozhodca oddelil a naznačil, že môžu pokračovať, Laing odhodil aj posledný tenký nános civilizovaného správania a chcel doňho vraziť hlavou. Rozhodca sa pokúsil zasiahnuť a Laing stratil nervy. Strike sa tesne vyhol kopancu do rozkroku, a vtom sa naňho súper zavesil a zahryzol mu do líca. Strike počul rozhodcov nezreteľný krik a neuniklo mu, že rev divákov zrazu ustal, akoby ich nadšenie vystriedal nepokoj spojený so zlovestnou silou vyžarujúcou z Lainga. Rozhodcovi sa napokon podarilo odtrhnúť ich od seba a začal na Lainga kričať, no ten ho vôbec nevnímal. Len čo sa pozbieral, znova sa vrhol na Strikea, no ten odstúpil nabok a tvrdo ho udrel rovno do brucha. Jeho protivník sa predklonil, stratil dych a zviezol sa na kolená. Strike odišiel z ringu za slabého potlesku. Krvácajúca rana na líci ho štípala.

Strikea, ktorý v turnaji skončil druhý za seržantom z tretieho práporu parašutistického pluku, o dva týždne neskôr odvelili z Aldershotu, no ešte predtým sa k nemu dostalo, že Laing musel za prejav nedostatku disciplíny a násilia v ringu trčať v barakoch. Trest mohol byť ešte horší, no Strike sa dopočul, že súperov nadriadený vypočul jeho prosbu a vzal do úvahy poľahčujúce okolnosti. Laing tvrdil, že pred vstupom do ringu ho nesmierne rozrušila správa o tom, že jeho snúbenica potratila.

Už vtedy – dávno pred tým, ako o Laingovi získal informácie, ktoré ho priviedli na túto vidiecku cestu v požičanom autíčku – vytušil, že pre zviera v Laingovom hladkom smotanovobielom tele ten mŕtvy plod nič neznamenal. Keď Strike odchádzal z krajiny, na líci mal ešte vždy stopy po jeho rezákoch.

O tri roky prišiel na Cyprus vyšetrovať údajné znásilnenie, a keď vošiel do vypočúvacej miestnosti, druhý raz v živote sa ocitol tvárou v tvár Donaldovi Laingovi, ktorý za ten čas trocha pribral a pribudli mu nové tetovania. Tvár mal pehavú od cyperského slnka a okolo hlboko posadených očí vrásky.

Nikoho neprekvapilo, keď Laingov právnik vzniesol námietku, že vyšetrovanie nemôže viesť muž, ktorého jeho klient kedysi uhryzol. Strike si teda vymenil prípad s kolegom, ktorý na Cypre vyšetroval drogový gang. Keď sa s ním o týždeň neskôr stretol pri drinku, na svoje prekvapenie zistil, že kolega má sklon veriť Laingovmu príbehu, podľa ktorého mal s miestnou čašníčkou v stave opitosti nemotorný, no dobrovoľný sexuálny styk, ktorý vraj údajná obeť teraz ľutuje, lebo k jej priateľovi sa dostali klebety, že z práce odišla s Laingom. Neexistovali nijakí svedkovia útoku, ktorý sa podľa čašníčky odohral pod hrozbou použitia noža.

„Baba, čo vymetá všetky večierky,“ zhodnotil kolega zo Špeciálneho vyšetrovacieho útvaru údajnú obeť.

Strike nebol v postavení protirečiť mu, no nezabudol, že Laingovi sa už raz podarilo vyvolať súcit u nadriadeného dôstojníka, hoci pred stovkami ľudí prejavil násilie a neposlušnosť. Keď sa začal vypytovať na Laingov príbeh a jeho správanie, kolega opísal milého, inteligentného muža so zmyslom pre suchý humor.

„Mohol by mať lepšiu disciplínu,“ uznal vyšetrovateľ, keď vzal do úvahy jeho záznamy, „no nepripadá mi ako násilník. Doma sa oženil a manželka je tu s ním.“

Strike sa v horúčave vrátil k svojmu drogovému prípadu. O niekoľko týždňov, v priebehu ktorých mu stihla narásť hustá brada (využíval ju, keď nechcel „vyzerať ako vojak“ – tak sa hovorilo v armáde), ležal na drevenej dlážke v zadymenom podkroví a počúval zvláštny príbeh. Vzhľadom na neudržiavaný zovňajšok, kristusky, vyťahané šortky a rôznorodé náramky na hrubom zápästí sa dalo pochopiť, že mladému zhúlenému cyperskému dílerovi ani na um nezišlo, že sa zhovára s britským vojenským policajtom. Ležali vedľa seba s jointmi v rukách a jeho spoločník mu prezradil mená niekoľkých vojakov, ktorí na ostrove dílovali viac než len marihuanu. Mladík mal výrazný prízvuk a Strike sa musel sústrediť, aby si zapamätal približné mená alebo pseudonymy, a tak sa mu nové meno „Dunnullung“ najskôr vôbec nezdalo známe. Až keď mu mladík porozprával, že „Dunnullung“ zviazal a týral manželku, spojil si ho s Laingom. „Šialenec,“ vyhlásil chalan s rozšírenými zreničkami bezvýrazným hlasom. „Lebo od neho chcela odísť.“ Strike sa začal nenápadne vypytovať a mladý Cyperčan sa mu zdôveril, že ten príbeh počul od samotného Lainga. Sčasti ním chcel zrejme pobaviť a sčasti dať mladému mužovi najavo, s kým má do činenia.

Na druhý deň napoludnie sa Strike vybral do štvrte Seaforth Estate, ktorá sa piekla na slnku. Nachádzali sa v nej najstaršie vojenské domy na ostrove – natreté nabielo a trocha ošarpané. Rozhodol sa prísť v čase, keď bol Laing, ktorý sa úspešne vyhol obvineniu zo znásilnenia, v práci, no keď zazvonil pri dverách, doľahol k nemu len vzdialený detský plač.

„Myslíme si, že má agorafóbiu,“ zdôverila sa mu klebetná suseda, ktorá vybehla von, aby sa podelila o svoj názor. „Je na nej niečo čudné. Je veľmi nesmelá.“

„A čo jej manžel?“ opýtal sa Strike.

„Donnie? Ach, Donnie je veľmi spoločenský,“ vyhlásila veselo suseda. „Keby ste videli, ako imituje desiatnika Oakleyho! Vie ho dokonale napodobniť! Je taký zábavný.“

Jestvovali pravidlá týkajúce sa vstupu do domu iného vojaka bez jeho výslovného súhlasu, a nebolo ich málo. Strike zabúchal na dvere, no nikto neodpovedal. Ešte vždy počul detský plač. Obišiel celý dom. Všetky závesy boli zatiahnuté. Zaklopal na zadné dvere. Nič.

Keby musel obhajovať svoje konanie, jeho jediným ospravedlnením by bol ten detský plač. Asi by sa nedal považovať za dostatočný dôvod na násilné vniknutie bez súdneho príkazu. Strike nedôveroval nikomu, kto sa priveľmi spoliehal na inštinkt alebo intuíciu, no bol si istý, že niečo nie je, ako má byť. Mal dobre vycvičený zmysel pre všetko čudné a zvrátené. V detstve videl veci, o ktorých si ostatní ľudia radi namýšľajú, že sa stávajú len vo filmoch.

Dvere povolili, keď do nich druhý raz narazil plecom. V kuchyni sa vznášal nepríjemný zápach. Celé dni nikto nevyniesol kôš. Vošiel hlbšie do domu.

„Pani Laingová?“

Nikto mu neodpovedal. Z poschodia k nemu doliehal slabý detský plač. Vyšiel po schodoch a cestou na ňu volal.

Dvere do spálne boli otvorené. Miestnosť bola ponorená v polotme. Ovalil ho odporný pach.

„Pani Laingová?“

Bola nahá a sčasti ju zakrývala zakrvavená plachta. Zápästie mala priviazané k čelu postele. Na matraci vedľa nej ležalo dieťa iba v plienke. Strikeovi neušlo, že vyzerá scvrknuto a nezdravo.

Rozbehol sa k nej krížom cez miestnosť, aby ju oslobodil. Druhou rukou už vyťahoval mobil a chcel zavolať záchranku.

„Nie… choďte preč… odíďte…“ prehovorila chrapľavým hlasom.

Strike bol len zriedka svedkom toľkého strachu. Neľudský manžel jej pripadal takmer nadprirodzene silný. Kým sa Strike pokúšal vyslobodiť jej opuchnuté odreté zápästie, prosila ho, aby ju tam nechal. Laing jej povedal, že keď sa vráti a dieťa nebude veselšie, zabije ju. Zdalo sa, že si nevie predstaviť budúcnosť, v ktorej Laing nie je všemocný.

Za to, čo urobil manželke, odsúdili Donalda Lainga na šestnásť rokov väzenia. Do basy ho dostalo Strikeovo svedectvo. Laing až do poslednej chvíle všetko popieral. Tvrdil, že jeho žena sa zviazala sama, lebo sa jej také zvrátenosti páčia, že zanedbávala dieťa a že sa to naňho snaží našiť. Vraj naňho všetko narafičila.

Išlo o Strikeove najodpornejšie spomienky. Bolo zvláštne znova ich prežívať v autíčku uháňajúcom pomedzi zelené kopce, ktoré žiarili na čoraz silnejšom slnku. Takúto scenériu nepoznal. Holé žulové skaly a rozľahlá zvlnená krajina pôsobili zvláštne vznešene. Veľkú časť detstva strávil na pobreží s chuťou soli v ústach: toto bola krajina lesov a riek, záhadná a tajomná celkom iným spôsobom ako St. Mawes, mestečko s dlhoročnou pašeráckou históriou, kde sa farebné domčeky ťahajú až k pláži.

Keď prechádzal popri nádhernom viadukte na pravej strane, zišlo mu na um, že psychopati sa nájdu všade, nielen v zanedbaných bytovkách, slumoch a squatoch, ale aj tu, v lone nádhernej prírody. Takí ako Laing pripomínali potkany: vedeli ste, že existujú, no nikdy ste im nevenovali pozornosť, kým ste sa im neocitli tvárou v tvár.

Po oboch stranách cesty stáli na stráži miniatúrne kamenné hrady. Keď Strike vchádzal do rodného mesta Donalda Lainga, spoza oblakov vykuklo oslepujúce slnko.

16

So grab your rose and ringside seat,

We’re back home at Conry’s bar.

Blue Öyster Cult, ‘Before the Kiss’

Vezmi si teda ružu a usaď sa v prvom rade,

sme opäť doma v Conryho bare.

Blue Öyster Cult: Pred bozkom

Za sklenými dverami obchodu na hlavnej ulici visela utierka ozdobená čiernymi kresbami miestnych pamiatok. Strikeovu pozornosť však upútalo niekoľko štylizovaných žltých ruží, ktoré vyzerali presne ako tetovanie na mocnom predlaktí Donalda Lainga. Pristavil sa a prečítal si verše uprostred:

It’s oor ain toon           Je to naše vlastné mesto,

It’s the best toon           je to najlepšie mesto,

That ever there be:           lepšie od neho nikdy nebude:

Here’s tae Melrose,           Nech žije Melrose,

Gem o’ Scotland,           klenot Škótska,

The toon o’ the free.           mesto slobodných.

Mini odstavil na parkovisku pri opátstve s tmavočervenými klenbami, ktoré sa týčili k svetlomodrej oblohe. Za ním smerom na juhovýchod sa dvíhal trojitý vrchol Eildon Hill, ktorý si všimol aj na mape. Vďaka nemu pôsobil horizont dramatickejšie a výnimočnejšie. V neďalekej kaviarni si kúpil bagetu so slaninou, ktorú zjedol vonku pri stole. Napokon si doprial cigaretu a už druhý silný čaj v ten deň a potom sa pešo vydal hľadať Wynd – domácu adresu, ktorú Laing uviedol, keď pred šestnástimi rokmi vstúpil do armády.

V slnečných lúčoch budilo mestečko dojem prosperity. Detektív kráčal po zvažujúcej sa hlavnej ulici k hlavnému námestiu. Na kamennom podstavci ozdobenom kvetmi sa týčil stĺp a na ňom stál jednorožec. Okrúhly kameň na chodníku niesol rímsky názov mesta: Trimontium. Strike si bol istý, že odkazuje na neďaleký kopec s troma vrcholmi.

Podľa mapy v mobile mal odbočiť z hlavnej ulice, no Wynd zjavne minul. Vrátil sa a medzi múrmi napravo objavil úzky priechod určený len pre chodcov, vedúci na tmavý vnútorný dvor. K jasnomodrým dverám niekdajšieho domova Laingovej rodiny viedlo niekoľko schodov.

Strike zaklopal a takmer ihneď mu otvorila pekná tmavovláska, primladá na to, aby mohla byť Laingovou matkou. Keď jej vysvetlil, prečo prišiel, odpovedala s jemným prízvukom, ktorý sa mu zdal príťažlivý.

„Pani Laingová? Tá tu nebýva už vyše desať rokov.“

Skôr ako stihol pocítiť sklamanie, dodala: „Býva hore na Dingleton Road.“

„Dingleton Road? Je to ďaleko?“

„O kúsok vyššie,“ ukázala za seba kamsi doprava. „Číslo domu neviem, prepáčte.“

„To nič. Ďakujem za pomoc.“

Pochmúrnym priechodom sa vrátil na slnkom zaliate námestie a zišlo mu na um, že s výnimkou nadávok, ktoré mu mladý vojak mrmlal do ucha v boxerskom ringu, nikdy nepočul Donalda Lainga rozprávať. Keďže ešte pracoval v utajení na svojom drogovom prípade a nosil bradu, bolo dôležité, aby ho nikto nevidel motať sa okolo hlavného štábu, a tak mal Laingov výsluch po jeho zatknutí na starosti niekto iný. Neskôr, keď úspešne zavŕšil drogový prípad a znova sa hladko oholil, poskytol proti nemu svedectvo na súde. V čase, keď sa Laing postavil pred súd a poprel, že zviazal a týral svoju manželku, Strike už sedel v lietadle a smeroval preč z Cypru. Teraz kráčal krížom cez Market Square a uvažoval, či borderský prízvuk nebol jedným z dôvodov, prečo ľudia tak ochotne verili v dobráka Donnieho Lainga, prečo mu odpúšťali a prečo si ho obľúbili. Detektívovi sa marilo, že niekde čítal, že reklamné agentúry využívajú rôzne škótske prízvuky, ak chcú vzbudiť dojem poctivosti a úprimnosti.

Jediná krčma, ktorú si zatiaľ všimol, sa nachádzala o kúsok ďalej na ulici, okolo ktorej prechádzal cestou na Dingleton Road. Zdalo sa, že Melrose má rado žltú: steny krčmy boli síce biele, no dvere a okná boli zvýraznené citrónovožltou a čiernou. Vzhľadom na to, že mesto bolo odrezané od mora, Cornwallčana Strikea pobavilo, že názov krčmy Ship Inn odkazuje na lode. Dingleton Road sa kľukatila popod most, potom sa zmenila na strmý kopec a zmizla z dohľadu.

Odkedy Strike prišiel o spodnú časť nohy, často si uvedomoval, aký relatívny je pojem „o kúsok vyššie“. Po desiatich minútach chôdze do kopca začínal ľutovať, že sa nevrátil na parkovisko k opátstvu po auto. Dvakrát sa opýtal žien na ulici, či nevedia, kde býva pani Laingová, no hoci odpovedali zdvorilo a priateľsky, ani jedna mu nepomohla. Vliekol sa ďalej popri bielych bungalovoch a začínal sa trocha potiť. Napokon pristavil oprotiidúceho postaršieho pána v tvídovej čiapke na prechádzke s čierno-bielou borderskou kóliou.

„Prepáčte,“ prihovoril sa mu, „neviete náhodou, kde býva pani Laingová? Zabudol som číslo domu.“

„Pani Laingová?“ zopakoval muž so psom a pozrel na Strikea spopod hrubého sivočierneho obočia. „Áno, je to moja suseda.“

No konečne.

„O tri domy ďalej.“ Muž ukázal na dom. „Tamten s tou kamennou studničkou pred dverami.“

„Veľmi pekne ďakujem,“ povedal Strike.

Zabočil na príjazdovú cestu pani Laingovej a kútikom oka spozoroval, že starý muž zostal stáť na mieste, hoci ho kólia ťahala dolu kopcom.

Bungalov pani Laingovej vyzeral čisto a úctyhodne. Kamenné zvieratá ako z dákej disneyovky boli roztrúsené po trávniku a vykúkali z kvetinových záhonov. Vchodové dvere sa nachádzali v tieni na bočnej strane domu. Až keď Strike siahol na klopadlo, zišlo mu na um, že sa možno o pár sekúnd ocitne tvárou v tvár Donaldovi Laingovi.

Zaklopal, no celú minútu sa nič nedialo – len postarší pán so psom sa vrátil naspäť, zastal pri bráne pani Laingovej a nehanebne naňho civel. Detektív predpokladal, že muža mrzí, že poskytol susedinu adresu cudziemu človeku, a chce si overiť, že mohutný cudzinec nemá v úmysle ublížiť jej, ale mýlil sa.

„Je doma,“ zakričal muž na Strikea, ktorý uvažoval, či to má skúsiť znova. „Ale je chorá.“

„Čože?“ zakričal detektív a zaklopal druhý raz.

„Chorá. Švihnutá.“

Muž vošiel na príjazdovú cestu a urobil niekoľko krokov k nemu.

„Dementná,“ objasnil mu.

„Aha,“ zamrmlal Strike.

Dvere sa otvorili. Zjavila sa drobná zoschnutá starenka so žltkastou tvárou v tmavomodrom župane a s neurčitou nenávisťou sa zamračila na Strikea. Z brady jej vyrastalo niekoľko tvrdých fúzov.

„Pani Laingová?“

Nepovedala nič, len naňho vytriešťala vyblednuté červené oči. Strike však vedel, že kedysi boli tmavé a pichľavé.

„Pani Laingová, hľadám vášho syna Donalda.“

„Nie,“ vyhlásila prekvapujúco prudko. „Nie.“

Cúvla a zatresla dvere.

„Blbé,“ zahundral Strike a spomenul si na Robin, ktorá by takmer naisto dokázala očariť drobnú starú dámu šikovnejšie ako on. Pomaly sa odvrátil a uvažoval, či v Melrose nie je nikto iný, kto by mu mohol pomôcť (na stránke 192.com našiel aj ďalších Laingov), no vtom sa ocitol tvárou v tvár mužovi so psom, ktorý k nemu podišiel po príjazdovej ceste a v očiach sa mu zračilo zvláštne nadšenie.

„Vy ste ten detektív,“ povedal. „Ste ten detektív, čo dostal do basy jej syna.“

Strike bol ohromený. Nedokázal pochopiť, ako ho mohol spoznať postarší Škót, ktorého nikdy v živote nevidel. Nebol natoľko slávny, aby ho na ulici spoznávali cudzí ľudia. Dennodenne chodil po londýnskych uliciach a nikoho nezaujímal, a ak sa s ním alebo s jeho menom ľudia nestretli v súvislosti s vyšetrovaním, len zriedka si ho spojili s novinovými článkami o úspešne vyriešených prípadoch.

„Áno, ste to vy!“ pokračoval čoraz nadšenejšie postarší muž. „S manželkou sa priatelíme s Margaret Bunyanovou. S Rhoninou matkou,“ dodal, keď videl, ako zmätene sa detektív zatváril.

Strikeovi chvíľu trvalo, kým z rozsiahlej pamäti vylovil informáciu, že Laingova manželka, tá mladá žena, ktorú našiel priviazanú o posteľ pod zakrvavenou plachtou, sa volala Rhona.

„Keď o vás Margaret čítala v novinách, vravela nám: ‚To je on, to je ten chlapec, čo zachránil našu Rhonu!‘ Darí sa vám dobre, nie je tak? Prestaň, Wullie!“ hlasno napomenul netrpezlivú kóliu, ktorá sa ešte vždy snažila dostať naspäť na cestu. „Veru, Margaret sleduje všetko, čo robíte, všetky články v novinách. Zistili ste, kto zabil tú modelku aj toho spisovateľa! Margaret nikdy nezabudla, čo ste urobili pre jej dcéru. Nikdy.“

Strike zamrmlal čosi neurčité v nádeji, že vzbudí dojem vďaky za Margaretino uznanie.

„Prečo sa chcete porozprávať so starou pani Laingovou? Hádam len Donnie zasa niečo nevyviedol…“

„Snažím sa ho nájsť,“ odvetil vyhýbavo detektív. „Neviete, či sa vrátil do Melrose?“

„Nie, nemyslím si. Pred niekoľkými rokmi bol pozrieť matku, ale marí sa mi, že tu odvtedy nebol. Melrose je malé mesto. Keby sa Donnie Laing vrátil, dopočuli by sme sa o tom.“

„Myslíte, že pani… vraveli ste Bunyanová? Mohla by mať…“

„Rada by sa s vami stretla,“ vyhlásil nadšene starý muž. „Nie, Wullie,“ napomenul kňučiacu kóliu, ktorá sa ho snažila odtiahnuť k bráne. „Zavolám jej, čo vy na to? Je len tuto v Darnicku. Vo vedľajšej dedine. Mám jej zavolať?“

„Veľmi by ste mi tým pomohli.“

A tak Strike v sprievode muža vošiel do vedľajšieho domu a počkal v neveľkej čistučkej obývačke, zatiaľ čo starec vzrušene bľabotal do telefónu v úsilí prekričať čoraz zúrivejšie zavýjanie svojho psa.

„Príde sem.“ Starý muž rukou zakryl slúchadlo. „Chcete sa stretnúť u nás? Ste vítaný. Manželka nám uvarí čaj…“

„Ďakujem, ale musím ešte niečo vybaviť,“ zaklamal Strike, lebo pochyboval, že by dokázal úspešne viesť rozhovor v prítomnosti tohto urečneného svedka. „Mohli by ste sa opýtať, či si nájde čas zájsť so mnou na obed do Ship Inn? O hodinu?“

Kólia sa nemienila vzdať svojej prechádzky, a práve to zvrátilo situáciu v Strikeov prospech. Obaja muži vyšli z domu a vykročili spolu dolu strmým kopcom. Kólia ich celou cestou ťahala vpred, takže detektív musel kráčať rýchlejšie, než by mu vyhovovalo. S nápomocným známym sa s úľavou rozlúčil na Market Square. Starý muž mu veselo zakýval a pobral sa smerom k rieke Tweed. Strike sa, mierne krívajúc, vrátil na hlavnú ulicu s úmyslom zabíjať čas až do stretnutia v Ship Inn.

Na konci ulice znova natrafil na výbuch čiernej a jasnožltej, ktorý podľa neho vysvetľoval aj farby krčmy Ship Inn. Opäť mal pred očami žltú ružu: nachádzala sa na tabuli s nápisom ragbyový klub melrose. S rukami vo vreckách zastal a zadíval sa ponad nízky múrik na hladký rovný sýtozelený trávnik obklopený stromami, žlté ragbyové tyče, lesknúce sa na slnku, tribúny napravo a zvlnené kopce na horizonte. Ihrisko bolo udržiavané, akoby išlo o dajaké posvätné miesto, a nezvyčajne dobre vybavené na to, že sa nachádzalo v takom malom meste.

S pohľadom upretým na rozľahlý zamatový trávnik si spomenul na smradľavého Whittakera s cigaretou v ústach v kúte squatu. Leda ležala pri ňom a s otvorenými ústami počúvala príbehy z jeho ťažkého života. Teraz mal pocit, že jeho historky hltala dôverčivo a nenásytne ako neskúsené vtáčatko. Súkromná škola Gordonstoun sa podľa nej vyrovnala Alcatrazu: bola pohoršená, že jej krehký básnik musel znášať drsné škótske zimy a v daždi sa váľať a mlátiť v blate.

„Nie ragby, drahý. Ach, chúďatko moje… ty a ragby!“

No keď sa sedemnásťročný Strike (ktorému v tom čase niekto v boxerskom klube rozrazil peru) sklonený nad domácimi úlohami ticho zasmial, Whittaker sa tackavo pozviechal na nohy.

„Čo je ti, kurva, smiešne, ty tupec?“ skríkol s tým svojím otravným falošným východolondýnskym prízvukom.

Whittaker nezniesol výsmech na svoj účet. Túžil po obdive: potreboval ho, no ak ho nemal, uspokojil sa aj so strachom alebo dokonca s nenávisťou, ktoré považoval za dôkaz vlastnej moci. Výsmech bol však dôkazom domnelej nadradenosti niekoho iného, čo nezniesol.

„Tebe by sa to, kurva, páčilo, však, ty krpatý cecok? Myslíš, že váš sprostý ragbyový tím je už teraz trieda, čo? Odkáž jeho prachatému oteckovi, nech ho pošle do skurveného Gordonstounu!“ skríkol na Ledu.

„Upokoj sa, zlato,“ chlácholila ho, a potom trocha panovačnejšie dodala: „Nie, Corm!“

Už bol na nohách. Bol pripravený a túžil Whittakera udrieť. Vtedy to takmer naozaj urobil, no matka sa tackavo postavila medzi nich a obom pritisla na dvíhajúcu sa hruď chudú ruku ozdobenú prsteňmi.

Strike zažmurkal a znova sa sústredil na slnkom zaliate ihrisko – miesto nevinného úsilia a nadšenia. Zachytil vôňu listov, trávy a rozpálených pneumatík z vedľajšej cesty. Pomaly sa odvrátil a vykročil naspäť ku krčme. Dostal chuť na alkohol, no zradné podvedomie s ním ešte neskončilo.

Pohľad na to upravené ragbyové ihrisko v ňom vyvolalo ďalšiu spomienku – spomienku na čiernovlasého tmavookého Noela Brockbanka, ktorý sa naňho vrhol s rozbitou pivovou fľašou v ruke. Brockbank bol obrovský, silný a rýchly. Krídelník. Strike si pamätal, ako zdvihol ruku a zahnal sa okolo tej rozbitej fľaše. Zasiahol ho presne vo chvíli, keď na krku pocítil sklo…

Fraktúra spodiny lebečnej, taká bola diagnóza. Krvácanie z ucha. Vážne poranenie mozgu.

„Doriti, doriti, doriti,“ mrmlal si Strike popod nos do rytmu vlastných krokov.

Laing. Preto si dnes tu. Laing.

Prešiel popod kovovú plachetnicu s jasnožltými plachtami, visiacu nad vchodom do Ship Inn. Tabuľka vnútri oznamovala: JEDINÁ KRČMA V MELROSE.

Vnútrajšok ho ihneď upokojil: teplé farby, vyleštený výčap, ligotavé poháre, koberec, ktorý vyzeral ako vyblednutá prešívaná prikrývka v odtieňoch hnedej, červenej a zelenej, prívetivé broskyňové steny a holý kameň. Objavoval ďalšie a ďalšie náznaky posadnutosti mestečka športom: tabule so zoznamom blížiacich sa zápasov, niekoľko obrovských plazmových televízorov a nad pisoármi (odkedy Strike naposledy močil, prešlo už niekoľko hodín) neveľký televízor pripevnený k stene pre prípad, že by sa niekto vrhol do útoku práve vo chvíli, keď sa plný mechúr už nedá ignorovať.

Rátal s tým, že cestu naspäť do Edinburghu absolvuje v Hardacrovom aute, a tak si objednal len malé pivo značky John Smith’s. Sadol si na koženú pohovku s výhľadom na bar a začítal sa do zalaminovaného jedálneho lístka. Dúfal, že Margaret Bunyanová nebude meškať, lebo si práve uvedomil, že je hladný.

Zjavila sa o pár minút neskôr. Hoci si sotva pamätal, ako vyzerala jej dcéra, a s pani Bunyanovou sa nikdy nestretol, prezradila ju zmes očakávania a obáv, ktorá sa jej zračila na tvári, keď zastala vo dverách a pozrela naňho.

Strike vstal a ona k nemu neisto podišla, oboma rukami zvierajúc remienok veľkej čiernej kabelky.

„Ste to vy,“ vydýchla.

Bola drobná, krehká a mohla mať okolo šesťdesiat rokov. Nosila okuliare s kovovým rámom, na svetlých vlasoch mala silnú trvalú a jej tvár prezrádzala napätie.

Detektív jej podal veľkú ruku. Tá jej bola studená, chudá a trocha rozochvená.

„Jej otec je dnes v Hawicku, takže nemôže prísť. Volala som mu. Mám vám odkázať, že nikdy nezabudneme, čo ste urobili pre Rhonu,“ vysypala jedným dychom a klesla na pohovku vedľa Strikea. Neprestajne si ho obzerala so zmesou úcty a nervozity. „Nikdy sme nezabudli. Čítali sme o vás v novinách. Tak veľmi nás mrzelo, keď ste prišli o nohu. Pre Rhonu ste urobili veľmi veľa! Vy ste…“

Oči mala zrazu plné sĺz.

„… boli sme takí…“

„Som rád, že som…“

Našiel vašu zakrvavenú dcéru priviazanú o posteľ? Rozhovory s príbuznými o tom, čo si museli vytrpieť ich milovaní, patrili medzi najhoršie aspekty jeho práce.

„… jej mohol pomôcť.“

Pani Bunyanová si vysmrkala nos do vreckovky, ktorú vytiahla z čiernej kabelky. Vedel, že patrí do generácie žien, ktoré by za normálnych okolností nikdy samy nevošli do krčmy a rozhodne si nekupovali nápoje pri bare, ak bol nablízku muž, ktorý mohol tú nepríjemnosť vybaviť za ne.

„Prinesiem vám niečo na pitie.“

„Len pomarančový džús,“ vydýchla a utrela si oči.

„A niečo na jedenie,“ nástojil Strike, ktorý si túžil dať tresku v pivnom cestíčku s hranolčekmi.

Keď im objednal a vrátil sa k nej, opýtala sa ho, čo robí v Melrose, a hneď bolo jasné, prečo je taká nervózna.

„Nevrátil sa, však? Donnie? Vrátil sa?“

„Pokiaľ viem, nie,“ odvetil detektív. „Netuším, kde sa nachádza.“

„Myslíte, že má niečo spoločné…“

Stíšila hlas do šepotu.

„V novinách sme čítali… vieme, že vám niekto poslal…“

„Áno,“ prisvedčil Strike. „Neviem, či s tým má niečo spoločné, ale rád by som ho našiel. Odkedy vyšiel z väzenia, zjavne bol pozrieť matku.“

„Mohlo to byť pred takými štyrmi či piatimi rokmi,“ povedala Margaret Bunyanová. „Zjavil sa jej pri dverách a natlačil sa dnu. Tá žena má Alzheimera. Nedokázala ho zastaviť, ale susedia zavolali jeho bratov a tí ho vyhodili.“

„Ale čo?“

„Donnie je najmladší. Má štyroch starších bratov. Sú to tvrdí chlapi,“ zhodnotila pani Bunyanová. „Všetci. Jamie býva v Selkirku – hneď dofrčal a vyhodil Donnieho z matkinho domu. Vraj ho zmlátil do bezvedomia.“

Rozochvene si odchlipla z pomarančového džúsu.

„Dopočuli sme sa o tom. Náš známy Brian, s ktorým ste sa dnes zoznámili, videl, ako sa bijú na ulici. Štyria na jedného. Všetci vrieskali a vykrikovali. Niekto zavolal políciu. Jamie dostal pokarhanie. Bolo mu to jedno,“ povedala žena. „Nechceli ho nikde nablízku, ani pri matke. Vyhnali ho z mesta. Hrozne som sa bála,“ pokračovala. „O Rhonu. Vždy vravel, že keď ho pustia, nájde si ju.“

„A našiel si ju?“ opýtal sa Strike.

„Áno, našiel,“ odvetila nešťastne Margaret Bunyanová. „Vedeli sme, že to raz príde. Presťahovala sa do Glasgowa a našla si prácu v cestovnej agentúre. Aj tak si ju našiel. Šesť mesiacov žila v strachu, že sa zjaví, a jedného dňa sa to stalo. Raz v noci prišiel k nej do bytu, ale bol chorý. Už nebol ako predtým.“

„Chorý?“ zopakoval detektív.

„Nepamätám sa, čo presne mu bolo. Tuším trpel nejakým druhom artritídy a Rhona vravela, že aj dosť pribral. V noci prišiel k nej do bytu. Vystopoval ju, no, vďakabohu,“ vyhlásila zápalisto, „bol u nej snúbenec. Volá sa Ben,“ dodala víťazoslávne a do bledých líc jej vošla farba, „a je to policajt.“

Povedala to, akoby sa domnievala, že Strike sa tomu poteší – akoby boli spolu s Benom členmi nejakého veľkého vyšetrovateľského bratstva.

„Teraz sú už manželia,“ prezradila mu. „Deti nemajú, lebo… veď vy viete prečo…“

Z očí za okuliarmi jej bez varovania vytryskli slzy. Stekali jej po tvári a hrôza, ktorá sa odohrala pred desaťročím, bola zrazu opäť čerstvá a odporná, akoby niekto pred nich na stôl vysypal kopu vnútorností.

„… Laing do nej strčil nôž,“ zašepkala.

Zverila sa mu, akoby bol lekár alebo kňaz. Porozprávala mu tajomstvá, ktoré ju ťažili a ktoré nemohla prezradiť priateľom. On už vedel to najhoršie. Kým znova hľadala v hranatej čiernej kabelke vreckovku, Strike myslel na krvavú škvrnu na plachte a odreniny na Rhoninom zápästí spôsobené tým, že sa chcela vyslobodiť. Vďakabohu, že mu jej matka nevidí do hlavy.

„Strčil do nej nôž… snažili sa… viete… napraviť…“

Keď sa pred nimi zjavili dva taniere s jedlom, pani Bunyanová sa zhlboka trasľavo nadýchla.

„No s Benom chodia na pekné dovolenky,“ zašepkala horúčkovito, niekoľkokrát si utrela prepadnuté líca a napravila si okuliare. „A chovajú… chovajú nemecké… nemecké ovčiaky.“

Hoci bol Strike hladný, nedokázal sa pustiť do jedla ihneď po rozhovore o tom, čo si vytrpela Rhona Laingová.

„S Laingom mali dieťa, nie?“ opýtal sa, spomínajúc na jeho slabý plač, keď ležalo pri zakrvavenej dehydrovanej matke. „Koľko má teraz rokov, zo desať?“

„Chlapček zomrel,“ zašepkala. Z brady jej kvapkali slzy. „V spánku. Odmalička bol chorľavý. Stalo sa to dva dni po Donnieho zatknutí. A on… Do-Donnie… jej zavolal z väzenia a vyhlásil, že vie, že ho zabila… zabila… dieťatko… a že keď ho pustia, zabije on ju…“

Strike vzlykajúcej žene na okamih položil na plece veľkú ruku, potom sa zdvihol a podišiel k mladej barmanke, ktorá ich sledovala s otvorenými ústami. Brandy sa mu pre útlu dámu videlo prisilné. Teta Joan, ktorá bola len o čosi staršia od pani Bunyanovej, v takýchto situáciách odjakživa odporúčala portské. Objednal teda pohár portského a odniesol jej ho.

„Tu máte. Vypite to.“

Odmenou mu bol opätovný príval sĺz, no napokon si znova utrela tvár premočenou vreckovkou. „Ste veľmi milý,“ povedala roztrasene, odchlipla si z portského, slabo zhíkla a zažmurkala naňho. Oči lemované svetlými mihalnicami mala ružové ako prasiatko.

„Neviete, kam šiel Laing po tom, ako sa zjavil u Rhony?“

„Viem,“ zašepkala. „Ben začal sondovať v práci cez probačný úrad. Zrejme odišiel do Gatesheadu, ale neviem, či je ešte tam.“

Do Gatesheadu. Strike myslel na Donalda Lainga, ktorého našiel na internete. Presťahoval sa z Gatesheadu do Corby? Alebo to boli dvaja rôzni ľudia?

„V každom prípade,“ pokračovala Rhonina matka, „odvtedy už moju dcéru a Bena neotravoval.“

„Isteže nie.“ Strike vzal do rúk nôž a vidličku. „Poliš a nemecké ovčiaky, čo? Nie je sprostý.“

Zdalo sa, že jeho slová ju povzbudili a upokojili. S plachým uslzeným úsmevom sa začala vŕtať v zapekaných makarónoch so syrom.

„Vzali sa mladí,“ poznamenal Strike, ktorý si chcel o Laingovi vypočuť všetko, čo by mu mohlo prezradiť niečo o jeho známych alebo zvykoch.

Žena prikývla a prehltla.

„Boli primladí,“ prisvedčila. „Začala s ním chodiť ešte ako pätnásťročná a nám sa to nepáčilo. O Donniem Laingovi sa hovorilo všeličo. Istá dievčina tvrdila, že sa jej zmocnil na diskotéke mladých farmárov. Nič sa však neudialo: polícia vyhlásila, že nemá dosť dôkazov. Snažili sme sa dcéru varovať, že s ním budú len problémy,“ vzdychla si, „no tým sme ju len povzbudili. Naša Rhona bola odjakživa tvrdohlavá.“

„Už vtedy bol obvinený zo znásilnenia?“ opýtal sa Strike. Ryba s hranolčekmi bola vynikajúca. Krčma sa zapĺňala a on bol za to vďačný: hostia od nich odpútali barmankinu pozornosť.

„Veru áno. Pochádza z neusporiadanej rodiny,“ vyhlásila pani Bunyanová s typicky snobskou malomestskou škrobenosťou, akú Strike dobre poznal zo svojho detstva. „Všetci bratia boli ustavične zapletení do nejakej bitky alebo do problémov s políciou, ale on bol z nich najhorší. Vlastní bratia ho nemali radi. Pravdupovediac, podľa mňa ho nemala rada ani jeho matka. Šírili sa klebety,“ dodala nečakane otvorene, „že ho nesplodil jeho otec. Rodičia sa ustavične hádali. Rozišli sa zhruba v čase, keď otehotnela s Donniem. Mimochodom, hovorilo sa, že si začala s jedným z miestnych policajtov. Neviem, či je to pravda. Policajt odišiel a pán Laing sa nasťahoval naspäť do domu, no viem, že nikdy nemal Donnieho ktovieako rád. Vlastne ho vôbec nemal rád. Hovorilo sa, že vraj preto, lebo vedel, že nie je jeho. Okrem toho bol z nich najnespútanejší. Veľký chlapec. Dostal sa do juniorskej sedmičky…“

„Do sedmičky?“

„Do tímu sedmičkového ragby,“ vysvetlila. Dokonca aj táto drobná úctyhodná dáma sa tvárila prekvapene, že Strike ihneď nepochopil narážku na to, čo bolo pre Melrose skôr náboženstvom ako športom. „Ale vykopli ho. Nemal disciplínu. Týždeň po tom, ako ho vyhodili, niekto rozrezal Greenyards. Ihrisko,“ dodala v reakcii na Angličanovu záhadnú neznalosť.

Portské jej rozviazalo jazyk. Slová sa z nej len tak sypali.

„Namiesto toho začal boxovať. Mal veľký dar reči, veru hej. Keď s ním Rhona začala chodiť – ona mala pätnásť a on sedemnásť –, niektorí ľudia mi hovorili, že nie je až taký strašný. Veru hej,“ zopakovala a pokývala hlavou, keď videla, ako neveriacky sa Strike tvári. „Ľudí, ktorí ho až tak dobre nepoznali, dokázal obalamutiť. Donnie Laing vedel byť veľmi milý, ale iba keď chcel.

No len sa opýtajte Waltera Gilchrista, či bol až taký milý. Walter ho vyhodil z farmy, lebo vždy chodil neskoro, a niekto mu potom podpálil stodolu. Nikdy sa nedokázalo, že to bol Donnie. Rovnako sa nikdy nedokázalo, že zničil ihrisko, ale ja viem, čomu verím.

Rhona nás nechcela počúvať. Myslela si, že ho pozná. Vraj mu nikto nerozumie, a čo ja viem, čo ešte. Vraj máme predsudky a sme obmedzení. Chcel vstúpiť do armády. Aspoň sa ho zbavíme, pomyslela som si. Dúfala som, že ak odíde, dcéra naňho zabudne.

Potom sa vrátil. Otehotnela s ním, ale potratila. Hnevala sa na mňa, lebo som povedala…“

Nemienila mu prezradiť, čo povedala, ale Strike si to vedel predstaviť.

„… a potom sa so mnou už vôbec nechcela rozprávať. Vydala sa zaňho počas jeho ďalšej dovolenky. Jej otec a ja sme neboli pozvaní,“ dodala. „Vzápätí spolu odišli na Cyprus. Ale viem, že zabil našu mačku.“

„Čože?“ vyhŕkol zaskočený detektív.

„Viem, že to bol on. Keď sme Rhonu videli posledný raz pred svadbou, vraveli sme jej, že robí obrovskú chybu. V tú noc sme nevedeli nájsť Purdy. A druhý deň ležala mŕtva na trávniku za domom. Veterinár povedal, že ju niekto zaškrtil.“

Na plazmovej obrazovke nad jej plecom oslavoval Dimitar Berbatov v šarlátovom drese gól proti Fulhamu. Všade sa rozliehali hlasy s borderským prízvukom. Ozývalo sa štrnganie pohárov a cinkanie príborov a Strikeova spoločníčka rozprávala o smrti a mrzačení.

„Viem, že to bol on. Viem, že zabil Purdy,“ zopakovala horúčkovito. „Vezmite si, čo urobil Rhone a dieťatku. Je to zlosyn.“

Nešikovne rozopla sponu na kabelke a vytiahla neveľkú kôpku fotografií.

„Manžel mi stále opakuje: ‚Načo ti sú? Mala by si ich spáliť.‘ Ja som si však vždy myslela, že sa nám raz možno zídu. Tu máte.“ S tými slovami ich strčila dychtivému Strikeovi do rúk. „Vezmite si ich. Nechajte si ich. Odtiaľto odišiel do Gatesheadu.“

Napokon so slzami v očiach a slovami vďaky odišla a Strike zaplatil účet. Potom vykročil k rodinnému mäsiarstvu Millers of Melrose, ktoré si všimol na prechádzke po meste, a doprial si mäsový koláč z diviny. Tušil totiž, že bude oveľa chutnejší ako čokoľvek iné, čo zoženie na stanici pred nástupom do nočného vlaku smerujúceho naspäť do Londýna.

Na parkovisko sa vrátil krátkou ulicou s rozkvitnutými žltými ružami a znova si spomenul na tetovanie na Laingovom mocnom predlaktí.

Kedysi dávno bolo pre Donnieho dôležité, že patrí do tohto príjemného mestečka obklopeného farmami s výhľadom na tri vrcholy Eildon Hill. Nebol však poctivým roľníkom, tímovým hráčom ani iným prínosom pre toto miesto, ktoré sa zjavne pýšilo disciplínou a čestným správaním. Melrose vypľulo podpaľača stodôl, vraha mačiek, ničiteľa ragbyových ihrísk, a tak Laing našiel útočisko tam, kde pred ním mnohí muži našli spásu alebo zaslúžený trest: v Britskej armáde. A keď sa odtiaľ dostal do väzenia a väzenie ho vyvrhlo, pokúsil sa vrátiť domov, ale nikto ho nechcel.

Dočkal sa Donald Laing v Gatesheade vrúcnejšieho privítania? Presťahoval sa odtiaľ do Corby? Alebo, uvažoval detektív, keď sa súkal do Hardacrovho autíčka, išlo len o zastávky na ceste do Londýna za Strikeom?

17

The Girl That Love Made Blind
Dievča, ktoré láska zaslepila

Utorok ráno. To spalo, lebo tvrdilo, že má za sebou dlhú a náročnú noc. Vôbec ho to nezaujímalo, hoci sa tak musel aspoň tváriť. Presvedčil To, aby si šlo ľahnúť, a keď začalo zhlboka a rovnomerne dýchať, chvíľu si predstavoval, ako by To začal škrtiť a To by otvorilo oči, zalapalo po dychu a pomaly očervenelo v tvári…

Keď si bol istý, že To nezobudí, ticho vyšiel zo spálne, navliekol si bundu a vykĺzol do skorého rána. Chcel nájsť Sekretárku. Konečne sa mu znova naskytla šanca sledovať ju, no o tomto čase už ju na stanici nezachytí. Najlepšie bude striehnuť v ústí Denmark Street.

Zazrel ju už z diaľky: tie žiarivé vlnité medové vlasy sa nedali s ničím pomýliť. Tej namyslenej suke sa určite páči, že vyčnieva z davu, inak by si ich zakryla, ostrihala alebo nafarbila. Všetky chcú byť stredobodom pozornosti, tým si bol istý. Všetky.

Keď podišla bližšie, neomylný inštinkt na náladu druhých ľudí mu prezradil, že sa niečo zmenilo. Kráčala so sklopeným pohľadom a zvesenými plecami. Vôbec si nevšímala ostatných okoloidúcich s taškami, kávami a mobilmi.

V protismere prešiel tesne popri nej. Bol tak blízko, že by dokázal zachytiť jej parfum, teda keby nekráčali po rušnej ulici plnej výfukových plynov a prachu. Pripadal si ako stĺp. To ho trocha podráždilo, hoci mal v úmysle prejsť popri nej bez povšimnutia. On si ju vybral spomedzi mnohých, ale ona sa k nemu správala ľahostajne.

Na druhej strane urobil dôležitý objav: preplakala celé hodiny. Vedel, ako vyzerá uplakaná žena, videl to mnoho ráz. Opuchnutá, červená, s ochabnutou tvárou, uslzená a ufňukaná. Robili to všetky. Rady sa hrali na obeť. Človek by ich najradšej zabil, len aby už konečne držali hubu.

Obrátil sa a sledoval ju na neďalekú Denmark Street. Ženy v takom stave sú často oveľa poddajnejšie, ako keď sú menej rozrušené či vydesené. Také suky zabúdajú na všetko, čo bežne robia, aby si udržali ľudí ako on od tela: kľúče medzi hánkami, mobily v rukách, osobné alarmy vo vreckách, presúvanie sa vo svorkách. Sú neisté, vďačné za láskavé slová a priateľskú pozornosť. Presne tak zbalil aj To.

Keď zabočila na Denmark Street, pridal do kroku. Novinári sa po ôsmich dňoch márneho čakania vzdali a odišli. Sekretárka otvorila čierne dvere a vošla dnu.

Vyjde ešte von alebo strávi celý deň v Strikeovej spoločnosti? Vážne dúfal, že spolu spávajú. Pravdepodobne áno. V kancelárii sú celý čas sami – inak to ani nemôže byť.

Ukryl sa do protiľahlého vchodu a vytiahol mobil, nespúšťajúc zrak z okna na druhom poschodí nad vchodom číslo dvadsaťštyri.

18

I’ve been stripped, the insulation’s gone.

Blue Öyster Cult, ‘Lips in the Hills’

Bol som obnažený, izolácia zmizla.

Blue Öyster Cult: Pery v kopcoch

V to prvé ráno vošla Robin do Strikeovej kancelárie ako čerstvo zasnúbená žena. Keď dnes odomykala sklené dvere, spomenula si, ako hľadela na nový zafírový prsteň, ktorý vnútri stmavol. Hneď nato sa z kancelárie vyrútil Strike a takmer ju zhodil z kovových schodov a pripravil o život.

Teraz jej už na prste nesedel nijaký prsteň. Miesto, kde bol celé tie mesiace, jej pripadalo citlivé, akoby po ňom zostala popálenina. Niesla si neveľkú športovú tašku s čistými šatami a niekoľkými toaletnými potrebami.

Tu nemôžeš plakať. Tu nesmieš plakať.

Automaticky urobila všetko, čo patrilo k zvyčajnému začiatku pracovného dňa: vyzliekla si kabát, spolu s kabelkou ho zavesila na háčik pri dverách, nabrala vodu do kanvice, zapla ju a skryla športovú tašku pod stôl, aby ju Strike nevidel. Ustavične si overovala, či naozaj urobila to, čo mala v úmysle. Pripadala si ako bez tela – ako duch, ktorého chladné prsty môžu prekĺznuť cez remienok kabelky alebo držiak kanvice.

Zničiť vzťah, ktorý trval deväť rokov, trvalo štyri dni. Štyri dni silnejúceho nepriateľstva, vyťahovania problémov a vzájomného obviňovania. Spätne jej mnohé veci pripadali bezvýznamné. Landrover, dostihy, jej rozhodnutie vziať si so sebou notebook. V nedeľu sa poškriepili o tom, čí rodičia budú platiť za svadobné autá, čo viedlo k ďalšej hádke o jej úbohej výplate. Keď v pondelok ráno nastúpili do landrovera a vydali sa na cestu domov, takmer sa nerozprávali.

Až napokon včera večer doma vo West Ealingu prišla tá obrovská hádka, v porovnaní s ktorou všetky predchádzajúce pôsobili trápne – len ako varovné záchvevy, ktoré boli predzvesťou ničivej seizmickej katastrofy.

O chvíľu príde Strike. Počula, ako chodí po byte o poschodie vyššie. Nesmie dať najavo, že je celá roztrasená ani že to nezvláda. Zostala jej už len práca. Bude si musieť prenajať izbu. Na viac sa s mizernou mzdou od detektíva nezmôže. Pokúsila sa predstaviť si budúcich spolubývajúcich. Bude to ako návrat na internát.

Na to teraz nemysli.

Keď zalievala čaj, uvedomila si, že zabudla priniesť plechovku s čajovými vrecúškami z Bettys, ktorú kúpila tesne po tom, ako si posledný raz skúšala svadobné šaty. Takmer ju znova premohol plač, no silou vôle sa ovládla. Odniesla si hrnček k počítaču, pripravená vybaviť maily, na ktoré nemohla odpovedať, keďže bola na celý týždeň vyhostená z kancelárie.

Vedela, že Strike sa práve vrátil zo Škótska. Prišiel nočným vlakom. Keď sa objaví, opýta sa ho, čo zistil, aby odvrátila pozornosť od svojich opuchnutých červených očí. Skôr ako ráno vyšla z bytu, snažila sa napraviť ich vzhľad ľadom a studenou vodou, ale veľmi to nepomohlo.

Keď vychádzala z bytu, Matthew sa jej pokúsil postaviť do cesty. Aj on vyzeral hrozne.

„Musíme sa porozprávať. Jednoducho musíme.“

Už nie , pomyslela si Robin a zdvihla si k perám horúci čaj. Ruky sa jej triasli. Už nemusím robiť nič, čo sama nechcem.

To odvážne rozhodnutie oslabila jediná horúca slza, ktorá sa jej bez varovania skotúľala po líci. Zhrozená si ju utrela. Myslela si, že už jej nezostali nijaké. Sústredila sa na monitor a začala pripravovať odpoveď klientovi, ktorý sa pýtal na svoju faktúru. Sotva vnímala, čo píše.

Zo schodov k nej doľahli dunivé kroky a ona sa zhlboka nadýchla. Dvere sa otvorili. Robin zdvihla zrak. Vo dverách stál muž a nebol to Strike.

Zmocnil sa jej primitívny, inštinktívny strach. Nebol čas analyzovať, prečo má neznámy na ňu taký vplyv. Vedela len, že je nebezpečný. V okamihu vypočítala, že k dverám nedobehne včas, osobný alarm má vo vrecku kabáta a najlepšou zbraňou je otvárač na listy, ktorý ležal len niekoľko centimetrov od jej ľavej ruky.

Bol bledý a vyziabnutý, s vyholenou hlavou, širokým nosom posiatym niekoľkými pehami a veľkými ústami s hrubými perami. Zápästia, hánky aj krk mu pokrývali tetovania. V ústach roztiahnutých do úsmevu sa mu zaleskol zlatý zub. Hlboká jazva siahajúca od hornej pery až k lícnej kosti mu krivila ústa do elvisovského úškrnu. Na sebe mal vyťahané džínsy a šušťákovú bundu. Páchol ako zatuchnutý tabak a marihuana.

„V pohode?“ opýtal sa, vošiel do miestnosti a niekoľkokrát luskol prstami na oboch rukách, ktoré mu viseli pri tele. Lusk, lusk, lusk. „Ste tu celkom sama, čo?“

„Nie,“ odvetila. V ústach jej vyschlo. Túžila schmatnúť otvárač na listy, skôr ako podíde ešte bližšie. „Môj šéf je…“

„Krivák!“ ozval sa z dverí Strikeov hlas.

Neznámy sa obrátil.

„Šéfko,“ povedal, prestal lúskať prstami, vystrel k detektívovi ruku a spolu predviedli zložitý pozdrav. „Jak sa máš, brácho?“

Panebože , pomyslela si Robin, ktorej sa nesmierne uľavilo. Prečo jej Strike nepovedal, že má prísť tento chlap? Odvrátila sa a znova sústredila pozornosť na mail, aby jej šéf nevidel do tváre. Strike voviedol Kriváka do kancelárie a zatvoril za sebou dvere, no Robin zachytila meno „Whittaker“.

Za normálnych okolností by túžila byť vnútri a počúvať. Dopísala mail a napadlo jej, že by im mala ponúknuť kávu. Najskôr si šla znova umyť tvár studenou vodou do maličkej kúpeľne na odpočívadle, ktorá nepríjemne zapáchala bez ohľadu na to, koľko osviežovačov nakúpila za drobné z pokladničky.

Strike si obzrel Robin natoľko dobre, že bol jej výzorom šokovaný. Ešte nikdy nebola taká bledá a nemala také opuchnuté červené oči. Hoci si sadal za stôl zvedavý na Krivákove informácie o Whittakerovi, mysľou mu preblesla myšlienka: Čo jej ten hajzel urobil? A skôr ako sústredil všetku pozornosť na Kriváka, na zlomok sekundy si predstavil, ako by Matthewa udrel a ako by si to užíval.

„Čo sa tak mračíš, Šéfko?“ opýtal sa Krivák, rozvalil sa na stoličke oproti a veselo luskol prstami. Ten tik mal ešte ako tínedžer a Strike ľutoval každého, kto by sa ho pokúsil prinútiť, aby s tým prestal.

„Som hotový,“ odvetil detektív. „Pred pár hodinami som sa vrátil zo Škótska.“

„Nikdy som nebol v Škótsku,“ prehodil Krivák.

Strike mal pocit, že ten chlap v živote nevytiahol päty z Londýna.

„Tak čo pre mňa máš?“

„Stále je tu.“ Krivák prestal lúskať prstami, vytiahol z vrecka balíček mayfairiek a jednu si zapálil lacným zapaľovačom. Ani sa detektíva neopýtal, či mu to nebude prekážať. Strike v duchu pokrčil plecami, vytiahol svoje značky Benson & Hedges a požičal si zapaľovač. „Videl som jeho dílera. Týpek vravel, že je v Catforde.“

„Odišiel z Hackney?“

„Ak tam nenechal svoj klon, tak asi hej, Šéfko. Klony som nečekoval. Daj mi ešte kilo a ja sa na to pozriem.“

Strike pobavene vyprskol. Ľudia Kriváka podceňovali na vlastné nebezpečenstvo. Vyzeral, akoby mal skúsenosti so všetkými možnými zakázanými látkami, a jeho nepokoj často vyvolával v iných mylné presvedčenie, že na niečom fičí. V skutočnosti bol bystrejší a triezvejší ako hociktorý obchodník po náročnom pracovnom dni, hoci bol nenapraviteľný zločinec.

„Máš jeho adresu?“ Strike si pritiahol zápisník.

„Ešte nie,“ odvetil Krivák.

„Pracuje?“

„Všetkým vykladá, že manažuje turné nejakej metalovej kapele.“

„Ale v skutočnosti?“

„Robí pasáka,“ odvetil vecne Krivák.

Ozvalo sa klopanie na dvere.

„Nedáte si kávu?“ opýtala sa Robin. Strike vedel, že naschvál zostala stáť v tieni. Pohľadom sa pristavil na jej ľavej ruke. Zásnubný prsteň chýbal.

„Vďaka,“ povedal Krivák. „Dva cukry.“

„Dal by som si čaj, ďakujem.“ Detektív sa díval, ako odchádza. Potom siahol do zásuvky, vytiahol starý cínový popolník, ktorý potiahol z krčmy v Nemecku, a potisol ho ku Krivákovi, aby neodklepol popol na zem.

„Ako vieš, že pasie?“

„Poznám jedného iného týpka, ktorý ho s tou babou videl,“ vysvetlil Krivák. „Whittaker s ňou vraj žije. Veľmi mladá. Takmer ešte pod zákonom.“

„Aha,“ zahundral Strike.

Odkedy sa stal vyšetrovateľom, zaoberal sa rôznymi aspektmi prostitúcie, no tento prípad bol iný. Išlo o jeho nevlastného otca, ktorého matka milovala, ktorého si idealizovala, ktorému porodila dieťa. Zazdalo sa mu, že v miestnosti znova cíti Whittakera: jeho špinavé šaty a zvierací pach.

„V Catforde,“ zopakoval.

„Hej. Ak chceš, budem ho ďalej hľadať,“ ponúkol sa Krivák. Vykašľal sa na popolník a odklepol popol na dlážku. „Za koľko ti to stojí, Šéfko?“

Kým sa dohadovali o odmene (diskusia prebiehala v dobrej nálade, no zároveň vo všetkej vážnosti, lebo obaja dobre vedeli, že Krivák by zadarmo ani prstom nepohol), Robin im priniesla kávu a čaj. Na tvár jej dopadlo svetlo. Vyzerala hrozne.

„Vybavila som najdôležitejšie maily,“ oznámila Strikeovi. Tvárila sa, že jeho spýtavý pohľad si nevšimla. „Teraz idem poriešiť Platinovú.“

Krivák sa zatváril, akoby ho to nesmierne zaujímalo, no nikto mu nič nevysvetlil.

„Si v pohode?“ opýtal sa jej Strike. Kiežby tam v tej chvíli bol sám.

„Áno,“ odvetila s úbohým pokusom o úsmev. „Porozprávame sa neskôr.“

„Idem poriešiť Platinovú?“ zopakoval zvedavo Krivák, len čo sa za ňou zatvorili dvere.

„Nie je to také úžasné, ako sa zdá,“ prehodil Strike, oprel sa dozadu a zadíval sa von oknom. Robin vyšla z budovy v nepremokavom kabáte, vykročila po Denmark Street a zmizla z dohľadu. Z obchodu s gitarami na druhej strane ulice sa vynoril mohutný chlap v pletenej čiapke. Vydal sa rovnakým smerom, no detektív sa už znova sústredil na svojho informátora.

„Fakt ti niekto poslal skurvenú nohu, Šéfko?“

„Hej,“ prisvedčil Strike. „Odsekol ju, zabalil a osobne doručil.“

„No nech ti nejebe,“ vyhlásil Krivák, ktorého len tak niečo nerozhodilo.

Keď napokon odišiel so zväzkom bankoviek za poskytnuté služby a s prísľubom rovnakej sumy za ďalšie podrobnosti o Whittakerovi, Strike zavolal Robin. Nedvíhala, no na tom nebolo nič nezvyčajné. Možno bola niekde, kde nemohla hovoriť. Napísal jej teda esemesku.

Daj vedieť, keď budeš niekde, kde sa s tebou môžem stretnúť.

Potom si sadol na jej prázdnu stoličku, pripravený vybaviť spravodlivý diel mailov a faktúr.

Zistil však, že po dvoch nociach strávených v nočnom vlaku sa nevie sústrediť. O päť minút neskôr pozrel na mobil, no Robin neodpísala, a tak vstal a urobil si ďalší hrnček čaju. Keď si ho zdvihol k perám, zachytil slabý závan marihuany, ktorý sa naňho preniesol z Krivákovej ruky, keď sa lúčili.

Krivák bol pôvodne z londýnskej štvrte Canning Town, no mal príbuzných vo Whitechapeli, ktorí sa pred dvadsiatimi rokmi zaplietli do sporu so súperiacim gangom. Výsledkom Krivákovej ochoty pomôcť rodine bolo, že zostal sám ležať v stoke na konci Fulbourne Street s hlbokou reznou ranou na líci, ktorá ho navždy znetvorila. Práve tam ho našla Leda Strikeová, keď sa vracala z večerného nákupu cigaretových papierikov značky Rizla.

Prejsť popri chlapcovi vo veku jej syna, ktorý ležal v stoke celý zakrvavený, by bolo pre Ledu nemysliteľné. Bolo jej fuk, že zvieral krvavý nôž, hlasno nadával a očividne bol pod vplyvom nejakej drogy. Krivák zistil, že mu niekto utiera krv a prihovára sa mu, ako sa mu nikto neprihováral, odkedy mu ako osemročnému zomrela vlastná matka. Keď bez okolkov odmietol záchranku, ktorú chcela zavolať, lebo sa bál, čo by s ním urobila polícia (práve totiž zabodol útočníkovi nôž do stehna), Leda si zvolila podľa nej jedinú zostávajúcu možnosť: priviedla ho domov do squatu a osobne sa oňho postarala. Najskôr rozstrihala rýchloobväz a nešikovne mu ho prilepila na hlbokú ranu ako provizórne štichy, potom mu uvarila jedlo plné cigaretového popola a zmätenému synovi prikázala, aby zohnal matrac, kde bude Krivák spať.

Leda sa k nemu od začiatku správala ako k stratenému synovcovi a on ju na oplátku uctieval, ako to dokáže len zlomený chlapec, ktorý lipne na spomienke na milujúcu matku. Keď sa vyliečil, začal využívať jej úprimné pozvanie, že sa môže kedykoľvek zastaviť na návštevu. Krivák sa s Ledou rozprával tak, ako sa nedokázal rozprávať s nijakou inou ľudskou bytosťou, a možno bol jediný, komu sa zdala bezchybná. Strikeovi prejavoval rovnakú úctu ako jeho matke. Dvoch chlapcov, ktorí sa vo všetkom ostatnom diametrálne odlišovali, spájala aj nevyslovená mocná nenávisť k Whittakerovi, ktorý na nový prvok v Ledinom živote neskutočne žiarlil, no dával si dobrý pozor, aby sa k nemu nesprával tak pohŕdavo ako k jej synovi.

Strike si bol istý, že Whittaker v Krivákovi vycítil to isté, čo sa skrývalo aj v ňom: Krivák nemal normálne hranice. Whittaker správne usúdil, že jeho nevlastný syn si síce želá jeho smrť, no obmedzuje ho snaha nerozrušiť matku, úcta k zákonom a rozhodnutie neurobiť nič, čo by sa nedalo vziať späť a čo by mu navždy zničilo budúcnosť. Krivák však nepoznal nijaké obmedzenia a počas dlhých období, ktoré strávil s roztrieštenou rodinou, aspoň sčasti držal na uzde Whittakerov rastúci sklon k násiliu.

Krivákova častá prítomnosť v squate vlastne Strikea presvedčila, že môže pokojne odísť na univerzitu. Keď odchádzal, nedokázal slovami vyjadriť, čoho sa najviac obáva, no Krivák pochopil.

„Žiadny strach, Šéfko. Žiadny strach.“

Nemohol tam však byť vždy. V deň, keď Leda zomrela, bol Krivák na jednej z pravidelných služobných ciest súvisiacich s drogami. Strike nikdy nezabudol na jeho žiaľ, pocit viny a neovládateľný plač, keď sa potom stretli. Zatiaľ čo Krivák vyjednával dobrú cenu za kilo prvotriedneho bolívijského kokaínu v Kentish Town, Leda Strikeová pomaly tuhla na špinavom matraci. Pitva ukázala, že prestala dýchať šesť hodín pred tým, ako sa ju ostatní obyvatelia squatu pokúsili zobudiť z hlbokého spánku.

Rovnako ako Strike, aj Krivák bol od začiatku presvedčený, že ju zabil Whittaker, a vo svojom obrovskom žiali sa mu chcel okamžite pomstiť. Hudobník mohol byť rád, že skončil vo väzbe, skôr ako sa k nemu dostal. Krivákovi neveľmi múdro dovolili svedčiť o materinskej žene, ktorá sa nikdy v živote nedotkla heroínu, ibaže on zvrieskol: „Ten vyjebanec ju zabil!“ Nato sa pokúsil preliezť zábranu k Whittakerovi a museli ho vyviesť z budovy súdu.

Strike vedome potlačil spomienky na dávno pochovanú minulosť, ktorá ani po rokoch nevoňala o nič lepšie, odpil si z horúceho čaju a znova pozrel na mobil. Robin sa neozývala.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .