Pro Logana.
Sotva jsem Tě potkala a už Tě miluju.

6

Den před začátkem školy ležíme s Kitty na mojí posteli a pouštíme si na notebooku videa se zvířátky. Jamie Fox-Pickle leží schoulený do klubíčka v nohách postele. Kitty ho zachumlala do své žmolkaté dětské deky, takže mu ven vykukuje jen čumáček. Něco se mu zdá, protože se každou chvíli zachvěje nebo sebou cukne. Nejde ale poznat, jestli to je hezký sen, nebo noční můra.

„Co myslíš, neměly bysme Jamieho taky začít natáčet?“ napadne Kitty. „Je přece roztomilej.“

„Roztomilej rozhodně je, ale nemá žádnej speciální talent, ani nedělá nic potrhlýho.“ Jen co vyřknu slovo „potrhlý“, vzpomenu si na Petera a to, jak o mně jednou řekl, že jsem „roztomilá takovým potrhlým způsobem“. Přemýšlím, jestli mě tak vidí dodnes. Slyšela jsem, že čím víc máte někoho rádi, tím víc vám připadá krásný, i když jste si to třeba ze začátku nemysleli.

„Ale jojo, dělá takový to, jak skáče kolem jako kůzle,“ namítne Kitty.

„Hm, to ale není zrovna ničím zvláštní. Není to stejný jako snažit se vejít do krabice nebo hrát na piano nebo mít hodně nevrlej výraz.“

„Slečna Rothschildová mi ho pomůže vycvičit. Říkala, že se naučí hodně triků, že na to má tu správnou povahu.“ Kitty klikne na další video, tentokrát se psem, který vyje, když slyší „Thriller“ od Michaela Jacksona. Chechtáme se na celé kolo, takže si ho pustíme ještě jednou.

Po dalším videu, ve kterém se kočka omotá své paní kolem krku a obličeje jako šála, se zarazím. „Tak počkat – udělala sis domácí úkoly?“

„Měli jsme si jen přečíst jednu knihu.“

„No a přečetlas ji?“

„Skoro,“ vykrucuje se Kitty a snaží se ke mně přitulit.

„Vždyť jsi na to měla celý vánoční prázdniny, Kitty!“ Kéž by tak Kitty četla stejně ráda jako Margot nebo já. Jenže ona má mnohem radši televizi. Zastavím video a významně notebook zaklapnu. „Už žádný zvířátkový videa, dokud tu knihu nedočteš.“ Pokouším se Kitty vystrkat z postele, ale chytí se mě za nohu.

„Ó dobrá moje sestro, aspoň vy mne nezavrhujte!“ A pak hrdě prohlásí: „To je Shakespeare. Romeo a Julie, pokud jsi to náhodou nečetla.“

„Nepovyšuj se tady, jako bys spolkla veškerou moudrost světa. Stejně Shakespeara nečteš, jen sis pustila v televizi ten film.“

„Co na tom sejde, jestli jsem to četla nebo viděla ve filmu? Hlavní myšlenka je přece pořád stejná.“ A vleze si zpátky ke mně.

Pohladím ji po vlasech. „A jaká je to myšlenka?“

„Nezasebevražďuj se kvůli klukovi.“

„Nebo holce.“

„Nebo holce,“ souhlasí Kitty a znovu otevře můj notebook. „Ještě jedno kočičí video a půjdu si číst.“

V tu chvíli mi zavibruje telefon. Zpráva od Chris.

Podivej se na instagram Anonybitch, HNED TED

Anonybitch je anonymní profil na Instagramu, kde se objevují skandální fotky a videa lidí, jak se oblézají nebo se opíjí na večírcích po celém městě. Nikdo neví, kdo ten účet spravuje, všichni tam prostě jen posílají svoje úlovky. Loni tam byla fotka, kterou pak sdíleli úplně všichni – holka z jiné střední si na ní zvedla tričko před policejním autem. Slyšela jsem, že ji za to pak vyloučili ze školy.

Na telefonu mi zavibruje další zpráva.

HNED!!!

„Počkej, Kitty, musím si něco zkontrolovat,“ stopnu video. „Jestli tu chceš zůstat, zavři oči a neotvírej je, dokud ti neřeknu,“ nakážu jí, když píšu do vyhledávače adresu.

Kitty poslechne.

Úplně nahoře na profilu Anonybitch je video holky a kluka, kteří se líbají ve vířivce. Anonybitch je proslulá videi z vířivek. Vždycky k nim přidává hashtag #rubadub. Tohle video je trochu zrnité, jako by ho natáčel někdo, kdo byl hodně daleko a musel si scénu přiblížit. Kliknu na něj. Holka sedí klukovi na klíně, s nohama omotanýma kolem jeho pasu, tiskne se k němu a objímá ho rukama kolem krku. Má na sobě červenou košilku, která se za ní ve vodě nadouvá jako plachta. Tomu klukovi není přes ni vidět do tváře. Dívka má dlouhé vlasy, jejichž konečky sahají až do vody, jako když namáčíte špičky štětců. Kluk jí přejede rukama po zádech, jako by byla violoncello a on na ni hrál.

Jsem tak unešená, že si ani nevšimnu, že Kitty otevřela oči a dívá se se mnou. Obě nakláníme hlavu a snažíme se zjistit, na co se to vlastně koukáme. „Tohle není nic pro tebe,“ pokárám ji.

„Oni to dělají?“ zašeptá Kitty.

„To nejde poznat, kvůli té košilce.“ Ale možná ano?

Potom se holka dotkne klukovy tváře a v tom pohybu je něco povědomého. Dotýká se ho, jako by četla Braillovo písmo. Strnu, jako by na mě chrstli ledovou vodu prozření. Polije mě stud.

Ta holka jsem já. Jsem to já a Peter ve vířivce během školního lyžáku.

Panebože.

Zaječím.

Do pokoje se přiřítí Margot. Na obličeji má jednu z těch korejských zkrášlujících masek, co mají otvory pro oči, nos a pusu. „Co je? Co se děje?“

Snažím se obrazovku zakrýt dlaní, ale Margot mě odstrčí a pak zařve taky. Maska jí sklouzne z obličeje. „Panebože! To jsi ty?“

Panebože panebože panebože.

„Nechci, aby to viděla Kitty!“ křičím.

Kitty vytřeští oči. „Laro Jean, já myslela, že jsi hodná holka.“

„A taky že jsem!“ ječím.

Margot ztěžka polkne. „To… to vypadá jako…“

„Já vím. Neříkej to.“

„Neboj se, Laro Jean,“ uklidňuje mě Kitty. „Už jsem viděla i horší. V televizi. A ani to nebylo po desátý.“

„Kitty, padej do svýho pokoje!“ zařve Margot. Kitty zakňučí a přitiskne se ke mně.

Nemůžu uvěřit svým očím. V popisku pod videem stojí: Svatoušek Lara Jean si to na férovku rozdává s Kavinským ve vířivce. Fungují kondomy i pod vodou? To se asi dozvíme už brzo ;) V komentářích je spousta překvapených a vysmátých smajlíků. Někdo jménem Veronica Chenová píše: Coura! Je to Asijka? A já ani nevím, kdo je Veronica Chenová!

„Kdo mi mohl něco takovýho udělat?“ kvílím a tisknu si dlaně na oči. „Vůbec necítím obličej. Mám ho ještě, nebo se mi už rozpadl?“

„Kdo je sakra Anonybitch?“ prská Margot.

„To nikdo neví,“ odpovím. V uších mi hučí tak silně, že skoro neslyším vlastní hlas. „Lidi prostě jen sdílí její fotky. Nebo jeho. Nemluvím zrovna teď strašně nahlas?“ Jsem v šoku. Už necítím ani ruce a nohy. Asi omdlím. Co se to děje? Co se stalo s mým životem?

„Musíme je rychle donutit, aby to video sundali. Je tam nějaký číslo, kam se dá volat kvůli nevhodnýmu obsahu? Tohle musíme nahlásit!“ sype ze sebe Margot a vezme mi počítač. Klikne na ikonku Nahlásit nevhodný obsah. Pak pročítá komentáře pod videem. „Ty lidi jsou fakt kreténi!“ zuří. „Možná si budeme muset najít právníka. Hned tak to asi nesundají.“

„Ne!“ zaječím. „Nechci, aby to viděl taťka!“

„Laro Jean, tohle je vážná věc. Nechceš přece, aby si tvoje jméno zadali do Googlu, až tě budou přijímat na vysokou, a první, co na ně vypadlo, bylo tohle video! Nebo třeba budoucí zaměstnavatelé –“

„Gogo! Moc mi nepomáháš!“ Chňapnu po mobilu. Peter. Peter bude vědět, co dělat. Je pět odpoledne, takže je ještě na tréninku. Volat by mu bylo k ničemu, takže mu pošlu zprávu.

Zavolej mi hned jak budes moct

Pak k nám ze schodů dolehne tátův hlas. „Ty brambory se samy neoloupou! Kdo mi pomůže?“

Panebože. Teď ještě musím jít k večeři a dívat se tátovi do očí s vědomím, že tohle video existuje. Tohle přece nemůže být můj život.

Margot a Kitty si vymění pohled a pak zabodnou oči do mě. „Tátovi ani muk!“ syknu na ně. „To platí hlavně pro tebe, Kitty!“

Kitty se zatváří ublíženě. „Já přece vím, kdy držet jazyk za zuby.“

„Promiň,“ omlouvám se rychle. Srdce mi buší tak prudce, že mě z toho skoro bolí hlava. Nejsem schopná ani pořádně přemýšlet.

U večeře do sebe sotva dokážu vpravit sousto, jak mám stažený žaludek. Margot a Kitty se naštěstí ze všech sil snaží odvést tátovu pozornost a tlachají o všem možném, jen abych nemusela mluvit já. Já mezitím jen šoupu jídlem po talíři a tajně strkám sousta pod stůl Jamiemu. Když všichni dojedí, vystřelím nahoru do svého pokoje a zkontroluju mobil. Peter se ještě neozval. Jen mi přišly další esemesky od Chris a taky jedna od Haven:

Paneboze to jsi ty?!

Nevím, kdo ta holka ve videu je. Nepoznávám se v něm. Takhle sama sebe nevidím. Je to, jako by to byl někdo úplně jiný, holka, která se mnou nemá nic společného. Já přece nelezu s kluky do vířivky a nesedám jim na klín a vášnivě je nelíbám, zatímco se za mnou vznáší mokrá košilka. Ale tu noc jsem to byla já. Tohle video jen neříká celou pravdu.

Pořád dokola si opakuju, že jsme to v té vířivce přece nedělali. Nejsem tam nahá. Ale v tom videu mi to tak připadá. A taky pořád myslím na to, že to video viděla celá škola. Všichni viděli jeden z nejdůvěrnějších, nejromantičtějších okamžiků v mém životě. A nejen to. Někdo ten okamžik nahrál na video. Někdo u toho byl. Ta vzpomínka měla patřit jen mně a Peterovi, ale teď se ukázalo, že tam s námi v lese byl nějaký náhodný čumil. Najednou je to všechno tak znehodnocené. Vypadá to lacině. Já se v tu chvíli cítila volně, odvážně, dokonce možná sexy. Ještě nikdy ve svém dosavadním životě jsem se necítila sexy. A teď bych nejradši přestala existovat.

Ležím v posteli a zírám do stropu. Telefon mám hned vedle sebe. Margot a Kitty mi zakázaly se na to video znovu dívat. Snažily se mi sebrat i mobil, ale to jsem jim vymluvila s tím, že musím počkat, až mi zavolá Peter. Pak jsem se na video tajně znovu podívala. Zatím je pod ním přes sto komentářů a žádné z nich nejsou dobré.

Kitty si na podlaze hraje s Jamiem a Margot píše na zákaznickou podporu Instagramu, když vtom na okno mého pokoje zaťuká Chris. Margot jí ho otevře a Chris vleze dovnitř. Je celá zrůžovělá a třese se chladem. „Je v pohodě?“

„Myslím, že je v šoku,“ odpoví Kitty.

„Nejsem v šoku,“ odporuju. Ale možná že trochu jsem. Je to podivný, surreální pocit, jako bych vůbec nic necítila, ale zároveň měla zostřené všechny smysly.

„Proč nemůžeš chodit dveřmi jako normální člověk?“ oboří se Margot na Chris.

„Nikdo mi neotvíral.“ Chris si sundá boty a sedne si ke Kitty na zem. „Tak zaprvý,“ začne a hladí u toho Jamieho, „skoro ani není poznat, že to jseš ty. A zadruhý, je to fakt sexy, takže se nemáš vůbec za co stydět. Jako vážně, vypadáš tam skvěle.“

Margot si znechuceně odfrkne. „To je tak strašně mimo všechno, že na to ani nemá cenu nic říkat.“

„Jen jsem upřímná! Objektivně je to pěkně na prd, ale taky v tom Lara Jean objektivně vypadá fakt skvěle.“

Zalezu si pod deku. „Vždyť jsi říkala, že ani nejde poznat, že to jsem já! Já to věděla, neměla jsem na ten lyžák vůbec jezdit. Nesnáším vířivky. Proč bych dobrovolně lezla do vířivky?“

„Hej, buď ráda, žes na sobě měla pyžamo,“ řekne Chris. „Mohla jsi taky bejt nahá!“

Vystrčím hlavu zpod deky a zabodnu do ní vzteklý pohled. „Nahá bych tam nikdy nešla!“

Chris se uchechtne. „Strach z nahoty je opravdová nemoc. Takoví lidi se bojej nahoty a nosej za všech okolností nějaký oblečení, i ve sprše. Třeba džínový šortky.“

Otočím se na druhou stranu, zády ke Chris.

Matrace se pode mnou prohne. Do postele si ke mně vlezla Margot. „To bude v pohodě,“ šeptá mi a odhrnuje mi z hlavy peřinu. „Určitě to video sundají.“

„To už je jedno,“ vzdychnu. „Stejně už ho všichni viděli. A teď si myslí, že jsem coura.“

Chris přimhouří oči. „Takže ty tvrdíš, že když se holka s někým vyspí ve vířivce, tak to z ní dělá couru?“

„Ne! Já to netvrdím, to tvrdí ostatní.“

„A cos tím teda chtěla říct?“ naléhá na mě Chris.

Zadívám se na Kitty, která Chris ve vlasech splétá miniaturní copánky. Je nezvykle tichá, ani nedutá, abychom na ni zapomněly a neposlaly ji pryč. „Chci říct, že pokud jsi na to připravená a je to něco, co fakt chceš, a používáš ochranu, tak je to v pohodě a měla by sis dělat, co chceš.“

„Společnost pořád jen shazuje ženy, co mají rády sex, zatímco chlapům se za to tleská,“ přidá se Margot. „Jako koukněte, všechny ty komentáře jsou jen o tom, jaká je Lara Jean coura, ale o Peterovi ani slovo a to je tam přitom v tý vířivce s ní. To je strašně příšernej dvojí metr.“

To mě ani nenapadlo.

Chris sklopí oči ke svému mobilu. „Co tady sedím, už mi to video poslalo tak pět lidí.“

Z hrdla se mi vydere vzlyk. „Chris, to není moc uklidňující,“ pokárá ji Margot. Pak se otočí ke mně. „Jestli ti někdo něco řekne, prostě buď nad věcí, jako že tohle je pod tvoji úroveň.“

„Anebo to prostě uznej,“ navrhne Chris.

„Laře Jean nikdo nic neřekne, protože je Peterova holka,“ ozve se zpoza Chrisiných zad Kitty. „To znamená, že je pod jeho ochranou. Jako v Rodině Sopránů.“

Margot zhrozeně zalapá po dechu. „Panebože, ty se koukáš na Sopránovy? Vždyť už je ani nedávají v televizi.“

„Dívám se na to ve videotéce. Už jsem ve třetí sérii.“

„Kitty! S tím okamžitě přestaneš!“ Margot zavře oči a zavrtí hlavou. „Ale o to teď nejde. Ještě si o tom promluvíme, Kitty. Lara Jean každopádně nepotřebuje, aby ji ochraňoval nějakej kluk.“

„Ne, Kitty má pravdu,“ odporuje Chris. „Nejde jen o to, že Peter je kluk. Teda ne úplně. Jde o to, že Peter je populární a Lara Jean ne. Proto je dobrý, že ji Peter ochrání. Bez urážky, LJ.“

„V pohodě,“ odpovím. Trochu urážlivé to sice je, ale taky je to pravda a zrovna teď není čas na to, abych se urážela kvůli něčemu tak malichernému.

„Co na to vůbec Kavinský říkal?“ zeptá se Chris.

„Ještě nic. Má lakrosovej trénink.“

V tu chvíli mi začne zvonit mobil a všechny tři si vyměníme vytřeštěné pohledy. Margot telefon vezme a podívá se na displej. „To je on!“ Hodí mi mobil jako horkou bramboru. „Necháme je, aby to probrali o samotě,“ řekne a dloubne do Chris. Chris ji odstrčí.

Nevšímám si jich a přijmu hovor. „Ahoj.“ Můj hlas zní tence a ustrašeně.

Peter ze sebe začne chrlit slova. „Takže, to video jsem viděl a hlavně prosím tě nevyšiluj.“ Prudce oddychuje, jako kdyby běžel.

„Nevyšiluj? Jak mám proboha nevyšilovat? Tohle je hrůza. Víš vůbec, co o mně říkají v komentářích? Že jsem coura. Všichni si totiž myslí, že na tom videu to spolu děláme, Petere.“

„Coveyová, komentáře nikdy nečti! To je první pravidlo –“

„Pokud teď řekneš Klubu rváčů, tak zavěsím.“

„Sorry. Dobře. Vím, že to je fakt děs, ale –“

„Není to jen děs. Je to noční můra. Nejintimnější okamžik mýho života a teď ho vidí všichni! To je taková potupa. To, co tam lidi říkají –“ Zlomí se mi hlas. Kitty, Margot a Chris na mě upírají nešťastné pohledy a já jsem z nich ještě nešťastnější.

„Nebreč, Laro Jean. Prosím tě, nebreč. Slibuju, že to napravím. Donutím toho, kdo ten profil spravuje, aby to video stáhl.“

„Jak? Ani nevíme, kdo to je! A navíc to už stejně určitě viděla celá škola. Včetně učitelů. Vím jistě, že učitelé se na Anonybitch dívaj. Jednou jsem byla ve sborovně a pan Filipe se bavil s paní Ryanovou o tom, jak špatný světlo to vrhá na naši školu. A co přijímací komise na vejškách a budoucí zaměstnavatelé!“

Peter se nevesele uchechtne. „Budoucí zaměstnavatelé? Coveyová, už jsem viděl mnohem horší věci. Sakra, vždyť na Instagramu mám sám mnohem horší fotky. Pamatuješ si tu, co jsem na ní nahej a mám hlavu v záchodový míse?“

Otřesu se. „Tu jsem nikdy neviděla. A navíc, tam jde o tebe, ne o mě. Já takový věci nedělám.“

„Prostě mi jen věř, jo? Slibuju, že se o to postarám.“

Přikývnu, i když vím, že mě Peter nevidí. Peter je silná osobnost. Pokud někdo dokáže něco takového napravit, je to on.

„Hele, musím běžet. Kdyby mě trenér viděl, jak telefonuju, nakope mi zadek. Večer ti zavolám, jo? Hlavně neusni.“

Ještě nechci zavěsit. Chci si s ním ještě povídat. „Dobře,“ zašeptám.

Když zavěsím, Margot, Chris a Kitty na mě visí očima.

„No?“ ozve se jako první Chris.

„Prý se o to postará.“

„Já jsem ti to říkala,“ ušklíbne se samolibě Kitty.

„Co to vůbec znamená? Že se o to postará?“ vrtí hlavou Margot. „Vždyť nám zatím moc nedokázal, že by na něj byl spoleh.“

„To není jeho vina,“ prohlásíme s Kitty jednohlasně.

„No, ale já vím úplně přesně, čí je to vina,“ oznámí Chris. „Může za to moje ďábelská sestřenice.“

To mi vyrazí dech. „Cože? Proč?“

Chris mě sjede nevěřícným pohledem. „Proč? Protožes jí ukradla kluka!“

„Genevieve ho přece podvedla. Proto se rozešli. Ne kvůli mně.“

„Jako by na tom záleželo!“ Chris potřese hlavou. „Ale no tak, Laro Jean. Pamatuješ si, co udělala Jamile Singhové? Jak všem navykládala, že její rodina vlastní indonéskýho otroka, jen proto, že Jamila měla tu drzost jít s Peterem na rande, když se rozešli? Víš co, rozhodně je něčeho takovýho schopná.“

Genevieve mi na lyžáku řekla, že ví o té naší puse, což znamená, že jí to Peter musel říct někdy v té době, kdy spolu chodili – ačkoli pochybuju, že jí řekl, že to on políbil mě a ne já jeho. Ani tak se mi ale nechce věřit, že by mi provedla něco tak krutého. Jamila Singhová a Genevieve se vždycky nesnášely. Ale já se s ní kdysi kamarádila. Jasně, posledních pár let se skoro nebavíme, ale Gen byla vždycky ke svým přátelům loajální.

Musel to být někdo z kluků, co se poflakovali ve společenské místnosti, nebo možná… nevím. Možná prostě kdokoli?

„Já jí nikdy nevěřila,“ řekne Margot. Pak se otočí ke Chris. „Bez urážky. Vím, že je to tvoje sestřenice.“

„Proč bych se měla urážet?“ odfrkne si Chris. „Já ji nemůžu ani vystát.“

„Vsadím se, že to byla ona, kdo na kole odřel babiččino auto,“ pokračuje Margot. „Vzpomínáš si na to, Laro Jean?“

To auto ve skutečnosti odřela Chris, ale to si nechám pro sebe. Chris si kouše nehty a vrhá po mně vystrašené pohledy. „Já myslím, že Gen tam to video nenahrála,“ prohlásím. „Mohl to udělat kdokoli, kdo nás ten večer viděl.“

Margot mě obejme kolem ramen. „Neboj se, Laro Jean. Donutíme je, aby to video sundali. Jsi nezletilá.“

„Pusť mi to ještě jednou.“ Kitty poslechne, najede na video a zmáčkne play. Pokaždé když se na něj dívám, sevře se mi žaludek. Zavřu oči, abych ho neviděla. Díkybohu, že na nahrávce není slyšet nic jiného než zvuky lesa a bublání vířivky. „Je to… je to tak hrozný, jak si to pamatuju? Jako… vážně to vypadá, jako že to děláme? Upřímně.“ Otevřu oči.

Margot na video kouká s nakloněnou hlavou. „Ne, vážně ne. Jen to vypadá, jako –“

„Jako sexy muchlovačka,“ dořekne Chris.

„Jo,“ souhlasí Margot. „Jako sexy muchlovačka.“

„Přísaháte?“

„Přísaháme,“ odpoví mi unisono.

„Kitty?“ obrátím se na mladší sestru.

Kitty se kousne do rtu. „Podle mě to vypadá, jako že to děláte, ale kromě tebe jsem tady jediná, kdo to ještě nikdy nedělal, takže co můžu vědět?“ Margot zalapá po dechu. „Sorry, četla jsem ti deník.“ Margot se po ní ožene a Kitty odcupitá jako vyplašený krab.

Zhluboka se nadechnu. „Dobře, s tím můžu žít. Teda, komu záleží na nějaký muchlovačce, že jo? To je prostě život, ne? A navíc mi tam není vidět do obličeje. Člověk by mě musel fakt znát, aby mě poznal. A nikde tam není moje celý jméno, je tam jen Lara Jean. Holek jménem Lara Jean musí přece bejt spousta, ne? Ne?“

Margot na mě uznale kývne. „Ještě nikdy jsem neviděla, že by někdo prošel pěti fázemi smutku tak rychle. Ty se fakt umíš ze všeho oklepat.“

„Díky,“ řeknu. Jsem na sebe trochu pyšná.

Jenže pak, když jsem sama ve tmě, sestry šly spát a Chris odešla a já si po telefonu popřála dobrou noc s Peterem a Peter mě už po milionté ujistil, že všechno bude v pohodě, si znova zapnu Instagram a podívám se na všechny ty komentáře. A jsem úplně zhrozená.

Zeptala jsem se Petera, kdo to podle něj mohl udělat, a on řekl, že neví. Že nejspíš nějakej nadrženej ubožák. Nezeptala jsem se ho ale na to, co mě dál sžírá, na co nemůžu přestat myslet. Byla to Genevieve? Vážně mě nenávidí tak moc, že by mi chtěla tolik ublížit?

Vzpomínám si na ten den, kdy jsme si vyměnily náramky přátelství. „Tohle je důkaz, že jsme nejlepší kamarádky,“ řekla mi tehdy. „Jsme si spolu bližší než s kýmkoli jiným.“

„A co Allie?“ zeptala jsem se. Vždycky jsme byly trojka, i když Genevieve trávila většinou víc času u mě doma, hlavně proto, že Alliina mamka nám zakazovala vodit si k nim domů kluky a chodit na internet.

„Allie je fajn, ale já mám radši tebe,“ řekla Genevieve a já se cítila provinile, ale hrdě. Genevieve mě měla nejradši. Byly jsme kamarádky, bližší než s kýmkoli jiným. Ty náramky byly důkaz. Jak lacino jsem se tehdy dala koupit. Za jeden náramek upletený z bavlnek.

7

Následujícího rána se do školy oblékám extra pečlivě. Chris má za to, že bych to prostě měla uznat, což by vyžadovalo outfit přitahující pohledy. Margot zase tvrdí, že bych měla být nad věcí, což by chtělo něco vyzrálejšího, jako pouzdrovou sukni nebo možná moje zelené manšestrové sako. Ale můj instinkt mi napovídá splynout s davem, ztratit se. Takže velký svetr, co vypadá spíš jako deka. Legíny a Margotiny hnědé kotníčkové boty. Kdyby se do školy mohla nosit kšiltovka, tak si ji vezmu, ale podle školního řádu nesmíme nosit žádné pokrývky hlavy.

Ke snídani si dám misku Cheerios s nakrájeným banánem, ale dokážu do sebe vpravit jen pár soust. Jsem strašně nervózní. Margot to neujde a tak mi do tašky strčí oříškovou tyčinku. Mám štěstí, že ještě neodjela a může se o mě starat. Ale zítra už se vrací do Skotska.

Taťka mi sáhne na čelo. „Nejsi nemocná? Vůbec nejíš, ani k večeři sis nedala skoro nic.“

Zavrtím hlavou. „Jen mám křeče. Každou chvíli bych měla dostat menstruaci.“ Stačí vyslovit kouzelné slovíčko „menstruace“ a mám jistotu, že na mě taťka už nebude naléhat.

„Aha,“ přikývne vědoucně. „Tak až se ti povede něco sníst, dej si dva brufeny, abys předešla bolestem.“

„Jasně,“ řeknu. Mrzí mě, že mu musím lhát, ale je to jen malinkatá lež, a navíc je pro jeho vlastní dobro. Táta se o tom videu nesmí nikdy dozvědět. Za žádnou cenu.

Peter tentokrát dorazí před náš dům přesně načas. Fakt naši smlouvu dodržuje. Margot se mnou jde ke dveřím. „Prostě hlavu vzhůru, jo?“ klade mi na srdce. „Ty jsi nic špatnýho neudělala.“

Jen co nasednu do auta, Peter se nakloní a políbí mě na ústa, což je pro mě pořád ještě trochu překvapivé. Zaskočí mě tak, že při té puse omylem trochu zakašlu. „Promiň,“ omlouvám se.

„To nic,“ usměje se, klidný jako vždycky. Zařadí zpátečku a paží obejme sedadlo za mnou. Když vycouvá, hodí mi do klína svůj mobil. „Podívej se na profil Anonybitch.“

Najedu na Instagram a na stránku Anonybitch. Vidím příspěvek, který byl pod naším videem, fotku opilého kluka, který usnul a někdo mu na obličej lihovkou namaloval pár penisů. Nad ním už ale není nic. Zalapám po dechu. Video je pryč! „Petere, jak jsi to dokázal?“

Peter mi věnuje úsměv, pyšný jako páv. „Včera večer jsem napsal Anonybitch, ať to video sundají, jinak je zažalujeme. Pohrozil jsem jim, že můj strejda je právník a že my dva jsme oba nezletilí.“ Povzbudivě mi zmáčkne koleno.

„A tvůj strejda je fakt právník?“

„Ne. Má pizzerii v New Jersey.“ Oba se rozesmějeme. Je to taková úleva. „Hele, fakt se dneska ničeho neboj. Kdyby si někdo něco dovoloval, nakopu mu zadek.“

„Jen bych chtěla vědět, kdo to udělal. Přísahala bych, že jsme tam ten večer byli sami.“

Peter potřese hlavou. „Ale vždyť jsme nedělali nic špatnýho! Jako, co je komu po tom, že jsme se líbali v zatracený vířivce? Co je komu po tom, jestli jsme se tam spolu vyspali?“ Zamračím se na něj. „Já vím, já vím,“ dodá spěšně, „nechceš, aby si lidi mysleli, že jsme dělali něco, co jsme nedělali. A rozhodně jsme to nedělali a to jsem taky tý svini Anonybitch řekl.“

„Pro holky a kluky je to jiný, Petere.“

„Já vím. Nebuď na mě naštvaná. Zjistím, kdo to udělal.“ Dívá se přímo před sebe a je tak vážný, že se mu to ani nepodobá. Z profilu vypadá díky těm dobrým úmyslům skoro šlechetně.

Ach, Petere, proč musíš být tak krásný! Kdybys nevypadal tak dobře, nikdy bych s tebou do té vířivky nevlezla. Je to celé tvoje vina. Až na to, že to tvoje vina není. To já jsem si zula boty a sundala ponožky a vlezla do vody. Chtěla jsem to udělat. Jen jsem ráda, že to Peter bere tak vážně, že za nás píše maily a tak. Vím, že tohle je jedna z věcí, nad kterými by Genevieve mávla rukou, nikdy neměla problém se s Peterem muchlovat na veřejnosti nebo být středem pozornosti. Ale mně na tom záleží, hodně.

Peter se ke mně otočí a podívá se mi do očí, pak si zkoumavě prohlíží moji tvář. „Nelituješ toho, že ne, Laro Jean?“

Zavrtím hlavou. „Ne, nelituju.“ Peter mi věnuje tak krásný úsměv, že neodolám a opětuju mu ho. „Díky, žes je kvůli mně přinutil, aby to video sundali.“

„Kvůli nám,“ opraví mě Peter. „Udělal jsem to pro nás oba.“ Proplete se mnou prsty. „Jedeme v tom spolu, bejby.“

Stisknu mu ruku. Pokud se budeme dostatečně pevně držet jeden druhého, bude všechno nakonec v pořádku.

Když spolu jdeme chodbou, holky si šeptají. Kluci se pochechtávají. Jeden kluk z lakrosového týmu přiběhne k Peterovi a chce si s ním plácnout, ale Peter se po něm ožene a skoro zavrčí.

Když stojím sama u své skříňky a beru si učebnice na hodinu, přijde ke mně Lucas. „Nebudu to lakovat na růžovo,“ řekne. „Prostě se jen zeptám. Jsi to v tom videu opravdu ty?“

Zhluboka se nadechnu, abych se uklidnila. „Jsem.“

Lucas tlumeně hvízdne. „A sakra.“

„Jo.“

„Takže… vy dva jste spolu…“

„Ne. Rozhodně ne. Ani tehdy, ani teď.“

„A proč ne?“

Z té otázky je mi trapně, i když vím, že k tomu nemám důvod. Jenom jsem ještě nikdy o svém intimním životě nemluvila, protože nikoho ani nenapadlo se mě na něco takového ptát. „Prostě proto. Nemám k tomu nějakej speciální důvod, prostě jen to, že ještě nejsem připravená a nevím, jestli je připravenej on. Ještě jsme o tom ani nemluvili.“

„No, víš jak, on už není panic. Ani zdaleka ne.“ Lucas vykulí své andělské, nebesky modré oči, aby svoje slova podtrhl. „Já vím, že ty jsi ještě nevinná, Laro Jean, ale Kavinský rozhodně není. A to ti říkám jako kluk.“

„Nevím, kam tím míříš,“ ošívám se, i když jsem už nad tím sama často přemýšlela. Jednou jsme se s Peterem bavili o tom, jestli když spolu holka a kluk chodí už hodně dlouho, tak to automaticky znamená, že spolu spí. Ale už si nevzpomínám, jestli mi řekl, co si o tom myslí on. Měla jsem ho víc poslouchat. „Hele, jen proto, že to Peter s Genevieve dělali jak… jako králíci –“ Lucas se uchechtne a já ho štípnu. „To, že to dělal s ní, ještě neznamená, že to dělá i se mnou. Nebo že automaticky chce.“ Nebo ne?

„To on každopádně chce.“

Polk. „No, pokud jo, tak smolíček pacholíček. Ale já si fakt myslím, že to tak není.“ V tu chvíli se rozhodnu, že já a Peter budeme postupovat pomalu. Dáme si načas. „To, co je mezi Peterem a mnou, je úplně jiný než to, co bylo mezi ním a Genevieve,“ prohlásím sebevědomě. „Různý vztahy by se prostě neměly porovnávat, jo?“ Ačkoli já přesně tohle v duchu dělám skoro pořád.

Na francouzštině zaslechnu, jak Emily Nussbaumová šeptá Genevieve: „Jestli ji Kavinský zbouchnul, myslíš, že jí zaplatí potrat?“

„Ani omylem,“ odpoví jí šeptem Genevieve. „Na to je moc velkej škrt. Možná jí přispěje půlku.“ Všichni se rozesmějí.

Cítím, jak se mi do tváře žene červeň. Propadám se studem. Chci na ně zařvat: My jsme spolu nespali! Dáváme si načas! Jenže to by byla jen další voda na jejich mlýn. Měly by radost, že mě vyprovokovaly k reakci. Tak by to aspoň řekla Margot. A proto držím hlavu vzhůru, jak nejvýš to jde, až mě z toho bolí za krkem.

Možná to opravdu udělala Gen. Možná mě opravdu tak strašně nenávidí.

Cestou na další hodinu mě odchytne paní Davenportová. Obejme mě kolem ramen. „Jak se držíš, Laro Jean?“

Vím, že jí na mně nezáleží. Ve skutečnosti ne. Jde jí jen o drby. Paní Davenportová je největší drbna z celého učitelského sboru, možná z celé školy včetně studentů. No, já ji rozhodně žádnými drby zásobovat nebudu. „Skvěle,“ zašvitořím s úsměvem. Hlavu vzhůru, hlavu vzhůru.

„Viděla jsem to video,“ zašeptá a rozhlédne se, jestli nás někdo neposlouchá. „Jak jste na něm s Peterem ve vířivce.“

Stisknu čelist tak silně, až mě bolí zuby.

„Z těch komentářů musíš být asi hodně smutná, to naprosto chápu.“ Paní Davenportová by si fakt měla najít nějakou zábavu, pokud strávila celé vánoční prázdniny jen tím, že sjížděla instagramové profily studentů ze střední! „Mladí lidé někdy dokážou být hodně krutí. Věř mi, to znám z vlastní zkušenosti. Nejsem zas o tolik starší, než jsi teď ty.“

„Jsem fakt v pohodě, ale děkuju, že o mě máte starost.“ Tady není nic k vidění. Rozejděte se.

Paní Davenportová vyšpulí spodní ret. „No, kdyby sis s někým potřebovala promluvit, víš, že za mnou můžeš přijít. Klidně ti s tím vším pomůžu. Kdykoli. Přijď za mnou, napíšu ti omluvenku.“

„Děkuju, paní Davenportová.“ Vyklouznu z jejího objetí. Cestou na angličtinu mě zastaví výchovná poradkyně paní Duvallová. „Laro Jean,“ začne a pak se zarazí. „Ty jsi tak chytré, talentované děvče. Nejsi ten typ, co by se nechal nachytat v takové situaci. Strašně nerada bych tě viděla na scestí.“

Cítím, jak se mi v krku dělá knedlík, a do očí se mi derou slzy. K paní Duvallové jsem vždycky chovala úctu. Chci, aby si o mně myslela jen to nejlepší. Nevzmůžu se na víc než na přikývnutí.

Paní Duvallová mě něžně vezme za bradu. Její parfém voní jako sušené okvětní plátky růží. Je to už starší paní, na škole pracuje celé věky. O studenty má opravdu upřímný zájem. Když se bývalí maturanti vrací na prázdniny domů z vysoké, vždycky ji jdou pozdravit. „Zrovna teď by ses měla spíš soustředit na svou budoucnost, ne na středoškolské drama. Nedávej univerzitám důvod, proč tě nepřijmout, ano?“

Znovu přikývnu.

„Hodná holka,“ řekne paní Duvallová. „Já vím, že máš na víc než na tohle.“

Ta slova mi zní v hlavě. Máš na víc. Na co víc? Víc než kdo?

O pauze na oběd se schovám na dívčích záchodech, abych nemusela s nikým mluvit. Jenže před zrcadlem samozřejmě stojí Genevieve a nanáší si na rty balzám. Setkáme se v zrcadle očima. „Nazdárek.“ Ten způsob, jakým to pronese. Nazdárek. Tak samolibě a sebejistě.

„Bylas to ty?“ Můj hlas se ozvěnou odrazí od stěn.

Genevieve strne. Okamžitě se ale zase vzpamatuje a zašroubuje uzávěr balzámu na rty. „Co jsem byla já?“

„Poslalas Anonybitch to video?“

„Ne,“ odfrkne si. V pravém koutku úst jí trochu zacuká. A já hned vím, že lže. Už jsem tolikrát viděla, jak lže svojí mamce, že vím, co ji vždycky prozradí. I když jsem ji podezírala a někde hluboko v duši jsem to tušila, tohle přiznání mi vyrazí dech.

„Já vím, že už nejsme kamarádky, ale předtím jsme byly. Znáš moje sestry, mýho tátu. Znáš mě. Moc dobře jsi věděla, jak moc mi tohle ublíží.“ Zatnu pěsti, abych se nerozbrečela. „Jak jsi mi mohla udělat něco takovýho?“

„Laro Jean, moc mě to celý mrzí, ale upřímně ti říkám, že já jsem to neudělala.“ Rádoby lítostivě pokrčí rameny, a v koutku úst jí zase cukne.

„Udělala. Já to vím. Až na to přijde Peter…“

Genevieve povytáhne obočí. „Tak co? Nakope mi zadek?“

Mám na ni takový vztek, až se mi roztřesou ruce. „Ne, protože jsi holka. Ale rozhodně ti to neodpustí. Pokud konečně pozná, co jsi doopravdy zač, tak jsem ráda, žes to video poslala.“

„Peter moc dobře ví, co jsem zač. A víš co? Pořád mě miluje víc, než kdy bude mít rád tebe. Však uvidíš.“ A s těmito slovy se otočí na patě a odkráčí.

V tu chvíli mi to dojde. Ona žárlí. Na mě. Nedokáže se smířit s tím, že Peter je se mnou a ne s ní. No, teď si každopádně podrazila nohy, protože až se Peter dozví, že tohle všechno zavinila ona, bude se na ni dívat úplně jinak.

Po vyučování vyběhnu na parkoviště, kde už na mě Peter čeká v autě se zapnutým topením. Jen co otevřu dveře na straně spolujezdce, vyletí ze mě: „Byla to Genevieve.“ Vlezu do auta. „To ona poslala Anonybitch to video. Právě mi to přiznala!“

„Řekla ti, že nás natočila?“ zeptá se mě věcně. „Takhle přesně ti to řekla?“

„No… ne.“ Jak to přesně řekla? Odcházela jsem ze záchodů s pocitem, že se mi přiznala, ale teď, když si to přehrávám v hlavě, tak to vlastně vůbec ničím nepotvrdila. „Tak úplně to nepřiznala, ale v podstatě jo. Udělala u toho takovou tu věc s koutkem rtů!“ Nadzvednu pravý koutek, abych mu to ukázala. „Vidíš? Tím se vždycky prozradí!“

Peter povytáhne obočí. „Ale no tak, Coveyová.“

„Petere!“

„Dobře, dobře, já si s ní promluvím.“ Nastartuje motor.

Odpověď na svoji další otázku znám dopředu, ale nedá mi to a stejně se zeptám. „Mluvil s tebou o tom videu někdo z učitelů? Nebo trenér?“

„Ne. Proč? S tebou někdo mluvil?“

Přesně o tomhle Margot mluvila. Tohle je ten dvojí metr. Kluci jsou prostě kluci, ale holky si musí dávat pozor: na svoje tělo, na svoji budoucnost, na to, co si o nás myslí ostatní. „Kdy si s Genevieve promluvíš?“ vypálím místo odpovědi.

„Zajdu za ní dneska večer.“

„Ty půjdeš k ní domů?“ zeptám se nevěřícně.

„No, jo. Musím s ní mluvit tváří v tvář, abych zjistil, jestli lže, nebo ne. Podívám se, jestli se fakt prozradí tou věcí, cos mi tu ukazovala.“

Peter má hlad jako vlk, takže se cestou ještě stavíme na hamburger a mléčný koktejl. Když se konečně dostanu domů, sesypou se na mě obě sestry. „Všechno nám vyklop,“ žádá Margot a podá mi hrníček kakaa. Podívám se, jestli mi do něj dala malé marshmallow. Dala.

„Dal Peter všechno do pořádku?“ zajímá se Kitty.

„Jo! Přinutil Anonybitch, aby to video sundali. Řekl jim, že jeho strejda je právník, i když ve skutečnosti jen vlastní pizzerii v New Jersey.“

Margot se usměje, ale hned zase zvážní. „Chovali se k tobě ve škole hnusně?“

„Ne,“ odvětím bezstarostně, „nebylo to zas tak hrozný.“ Jsem sama na sebe pyšná, že před nimi dokážu být tak statečná. „Ale jsem si celkem jistá, že už vím, kdo to udělal.“

„Kdo?“ zeptají se mě sestry jako jeden muž.

„Genevieve, přesně, jak říkala Chris. Potkala jsem se s ní na záchodech a samozřejmě to popřela, ale pak udělala takovou tu věc, co vždycky dělá, když lže.“ Předvedu jim cukání v pravém koutku rtů. „Pamatuješ si to, Gogo?“

„Myslím, že jo,“ kývne Margot, ale já jí vidím na očích, že ve skutečnosti si na to nevzpomíná. „A co na to Peter? Řekla jsi mu, že to byla Genevieve? Věřil ti, že jo?“

„Ne tak docela,“ ošívám se a fouknu do horkého kakaa. „Teda, říkal, že si s ní promluví, že tomu přijde na kloub.“

Margot se zamračí. „Měl by tě podporovat za všech okolností.“

„Ale on mě podporuje, Gogo!“ Chytnu ji za ruku a propletu prsty s jejími. „Takhle mě vzal za ruku a řekl, jedeme v tom spolu, bejby. Bylo to fakt romantický.“

Margot se zahihňá. „Ty jsi beznadějnej případ. Prosím, zůstaň taková.“

„Škoda že už zítra odjíždíš,“ vzdychnu. Už teď se mi po ní stýská. To, že tady Margot je, uděluje mi moudré rady a říká mi svůj názor, mě uklidňuje. Dodává mi to sílu.

„Laro Jean, ty to zvládneš, neboj,“ řekne Margot a já se snažím v jejím tónu nebo v jejím výrazu zachytit náznak nejistoty, náznak toho, že mi to říká, jen aby mě utěšila. Ale nic takového nenajdu. Margot mi opravdu věří.

8

Máme s Margot poslední večeři předtím, než zítra odletí zpátky do Skotska. Taťka vaří korejská hovězí žebírka a gratinované brambory, a dokonce peče i citronový dort. „Je pořád takové pošmourno a zima,“ vysvětluje, „myslím, že trochu toho sluníčka potřebujeme, i když to bude jen v citronovém dortu.“ Pak mě obejme kolem pasu a poplácá mě na boku, a i když se mě nezeptá, je mi jasné, že ví, že řeším něco mnohem vážnějšího než menstruační bolesti.

Ještě jsme ani nestihly donést sousto do pusy, když se nás táta zeptá: „Chutnají ta žebírka jako od babičky?“

„V podstatě,“ odpovím a táta svěsí koutky. „Teda, možná jsou dokonce lepší,“ dodám rychle.

„Naložil jsem to maso přesně tak, jak mi poradila,“ pokračuje táta. „Ale neodpadává přímo od kosti tak jako to její, že ne? Když se galbi jjim připraví správně, ani byste na něj neměli potřebovat nůž.“ Margot právě vší silou piluje steakovým nožem kus masa, ale okamžitě toho nechá. „Poprvé jsem tohle jídlo měl s vaší mamkou. Vzala mě na naše první rande do korejské restaurace, objednala nám všechno v korejštině a pak mi ke každému chodu něco řekla. Strašně moc jsem ji ten večer obdivoval. Je mi jen líto, že jste vy tři nemohly pokračovat v korejské škole.“ Po tváři mu přelétne stín, ale pak se hned zase usměje. „Tak si dejte do nosu, holky.“

„Tati, na Virginské univerzitě se dá studovat koreanistika,“ řeknu. „Pokud se tam dostanu, rozhodně budu chodit na korejštinu.“

„To by se mamce moc líbilo,“ pochválí mě táta a v očích se mu zase zračí smutek.

„Ty žebírka jsou skvělý, tati,“ přidá se rychle Margot. „Ve Skotsku dobrý korejský jídlo vůbec nemají.“

„Zabal si s sebou nějaké mořské řasy,“ navrhne táta. „A ten ženšenový čaj, co nám babička dovezla z Koreje. A taky by sis měla vzít náš rýžovar.“

Kitty se zamračí. „A jak si pak budeme rejži vařit my?“

„Koupíme si nový.“ Pak se táta zasní. „Strašně rád bych do Koreje jel na rodinnou dovolenou. Nebylo by to super? Vaše mamka vás tam vždycky chtěla vzít. Pořád tam máte spoustu příbuzných.“

„Mohla by s náma jet i babička?“ zeptá se Kitty. Tajně pod stolem krmí Jamieho, který sedí na zadních tlapkách a s nadějí v očích sleduje, jak jíme.

Tátovi skoro zaskočí brambora. „To je skvělý nápad,“ vypraví ze sebe nakonec. „Byla by výborná průvodkyně.“

Vyměním si s Margot pobavené pousmání. Babička by tátu do týdne přivedla k šílenství. Mě ovšem nejvíc nadchne představa nakupování v Koreji. „Páni, tam bude tolik papírnictví!“ maluju si. „A toho oblečení! A doplňků do vlasů. Kosmetiky. Musím si napsat seznam.“

„A táta by mohl jít na kurz korejskýho vaření,“ navrhne Margot.

„Ano! Co kdybychom to naplánovali na léto?“ Táta začíná být nadšený, vidím mu to na očích. „Samozřejmě záleží na tom, jaký bude kdo z nás mít program. Margot, ty přijedeš na celé léto, že jo?“ To aspoň říkala minulý týden.

Margot sklopí oči k talíři. „Ještě nevím. Zatím jsem se nerozhodla.“ Táta se zatváří zmateně a já si vyměním pohled s Kitty. Tohle má určitě něco společného s Joshem a já to Margot nemám za zlé. „Možná se mi povede sehnat si stáž v Královském antropologickém institutu v Londýně.“

„Já myslel, že chceš v létě zase brigádničit v Montpelieru,“ nakrčí táta nechápavě čelo.

„Ještě se rozmýšlím. Jak říkám, zatím jsem se nerozhodla.“

„Takže když půjdeš na tu královskou stáž,“ vloží se do debaty Kitty, „potkáš tam nějaký lidi z královský rodiny?“

Zvednu oči v sloup a Margot Kitty věnuje vděčný pohled. „Pochybuju, Kitty, ale kdo ví,“ usměje se.

„A co ty, Laro Jean?“ vykulí na mě nevinná kukadla Kitty. „Neměla by sis přes léto taky najít nějakou brigádu, aby sis ji mohla napsat do přihlášky na vejšku?“

Střelím po ní nakvašeným pohledem. „Ještě mám spoustu času.“ Pod stolem ji silně štípnu a Kitty vyjekne.

„Měla by sis stáže začít hledat hned na jaře,“ připomene mi Margot. „Pokud nebudeš jednat rychle, všechny dobrý místa budou fuč, to ti povídám. A už jsi Noni napsala o tom doučování? Zeptej se jí, jestli bude dělat letní školu, nebo se na prázdniny vrací domů.“

„Dobře, dobře, udělám to.“

„Možná bych ti mohl sehnat brigádu v nemocničním obchodě s dárkovými předměty,“ nadhodí táta. „Mohli bychom do práce jezdit spolu, chodit spolu na obědy. Trávit celé dny se staroušem tátou by přece byla sranda, ne?“

„Tati, copak ty nemáš v práci žádný kamarády?“ podiví se Kitty. „To obědváš sám?“

„Ne, to ne, ne každý den. Občas teda jím sám u sebe v kanceláři, ale to jen proto, že na oběd nemám dost času. Kdyby Lara Jean pracovala dole v obchodě, tak bych si čas udělal.“ Bezmyšlenkovitě poklepe hůlkami o talíř. „Možná by byla nějaká brigáda i v McDonaldu, ale to bych se musel zeptat.“

„Tyjo, kdybys pracovala v McDonaldu, určitě by tě nechali sníst tolik hranolek, kolik bys chtěla,“ rozzáří se Kitty.

Zamračím se. Je to, jako bych viděla televizní upoutávku na svoje léto, ale nelíbí se mi ani za mák. „V McDonaldu pracovat nechci. A nic ve zlým, tati, ale nechci pracovat ani u vás v obchodě.“ Rychle si vymýšlím nějakou výmluvu. „Myslela jsem, že bych se domluvila na něčem oficiálnějším v Belleview. Možná bych mohla dělat stážistku koordinátora aktivit. Nebo asistentku. Margot, co z toho zní líp?“

„Asistentka koordinátora aktivit,“ kývne Margot.

„To zní víc profesionálně,“ souhlasím. „Mám spoustu nápadů. Měla bych se tam v týdnu stavit a vyložit je Janette.“

„Co třeba?“ zeptá se táta.

„Třeba kurz scrapbookování,“ improvizuju. „Všichni tam mají takový sbírky fotek a výstřižků a památek, určitě by se jim líbilo udělat si z nich knihu, aby se jim nic nepoztrácelo.“ Najednou mě napadají další a další věci. „A pak bysme třeba mohli uspořádat výstavu, aby si všichni mohli ty scrapbooky prohlídnout, dozvědět se něco o svých životech. Upekla bych sýrový tyčinky, koupilo by se bílý víno…“

„To je parádní nápad,“ přikývne uznale Margot.

„Vážně skvělý,“ rozplývá se táta. „Ty samozřejmě na víno ani nesáhneš, ale ty sýrové tyčinky rozhodně!“

„Ale tatí!“ zapějeme sborově, protože to táta zbožňuje, vždycky když dělá hloupé vtipy, tak my zoufale zaskučíme: „Ale tatí!“

Když umýváme nádobí, Margot mi klade na srdce, abych určitě zašla do Belleview. „Potřebují tam někoho jako ty, aby vzal věci pevně do rukou,“ řekne, zatímco vymývá papiňák. „Čerstvý nápady, novou energii. Když někdo moc dlouho pracuje v domově pro důchodce, hrozí mu vyhoření. Janette bude ráda, že jí někdo vypomůže.“

Já sice o Belleview začala hlavně proto, aby mi všichni dali pokoj, ale když nad tím teď tak přemýšlím, asi bych si s Janette měla vážně promluvit.

Když se vrátím do svého pokoje, zjistím, že mám na mobilu zmeškaný hovor od Petera. Zavolám mu a slyším v pozadí televizi. „Mluvil jsi s ní?“ Ze všech sil doufám, že teď už mi věří.

„Mluvil.“

Srdce mi buší. „A? Přiznala se?“

„Ne.“

„Ne,“ vydechnu. Fajn. To se asi stejně dalo čekat. Gen není ten typ, co by se přiznal bez mučení. Je to bojovnice. „No, ať si říká, co chce, já vím, že to udělala.“

„To přece nemůžeš zjistit z jednoho výrazu, Coveyová.“

„Není to jen jeden výraz. Já ji znám. Bejvaly jsme nejlepší kamarádky. Vím, jak přemejšlí.“

„Já ji znám líp než ty a povídám ti, že to neudělala. Věř mi.“

Jasně že ji zná líp než já. Ale mezi holkami, mezi bývalými nejlepšími kamarádkami, se nic neschová. Vím, že to byla ona. Je mi jedno, jak už je to dávno. Některé věci prostě holka v hloubi duše ví. „Tobě věřím. Jí ne. Tohle je její plán, Petere.“

Ve sluchátku se rozhostí dlouhé ticho, a když si ta slova v duchu přehrávám, dojde mi, jak pomateně zní.

Peter trpělivě vydechne. „Zrovna teď má nějaký problémy doma, je dost ve stresu, takže fakt nemá čas proti tobě kout nějaký pikle, Coveyová.“

Problémy doma? Je to možné? Bodne mě osten provinilosti, když si vzpomenu, že mi Chris vyprávěla, jak si jejich babička zlomila kyčel a že se jejich rodiny domlouvaly, jestli ji dát do domova důchodců nebo ne. Genevieve si se svojí babičkou byla vždycky blízká, říkávala, že je její nejoblíbenější vnučka, protože vypadá přesně jako ona zamlada. Což znamená, že je kočka.

Nebo možná jde o její rodiče. Genevieve se vždycky bála, že se rozvedou.

Nebo je to všechno lež. Mám to na jazyku, skoro to řeknu, ale pak se ozve Peterův unavený hlas. „Mamka mě volá dolů. Promluvíme si o tom zejtra, jo?“

„Jasně.“

Vlastně by to mohlo být cokoli. Peter má pravdu. Kdysi dávno jsem Gen znávala dobře, ale teď už ne. Teď ji nejlíp ze všech zná Peter. A navíc, takhle přece holky přichází o kluky, nebo ne? Když jsou paranoidní a žárlivé a nejisté. Jsem si celkem jistá, že žárlivost a nejistota mi moc nesluší.

Když zavěsím, rozhodnu se na to video zapomenout jednou provždy. Co se stalo, stalo se. Mám kluka, možná i brigádu (nejspíš neplacenou, ale přece) a musím začít myslet na školu. Nemůžu se zatěžovat něčím takovým. A navíc, stejně mi v tom videu není ani vidět do tváře.

9

Ráno před odjezdem do školy nosíme do auta zavazadla, aby táta mohl Margot odvézt na letiště. Každou chvíli zalétnu pohledem k Joshovu oknu a přemítám, jestli se přijde rozloučit. To je to nejmenší, co by mohl udělat. Ale u Joshe v pokoji je zhasnuto, takže nejspíš ještě spí.

Když se Margot loučí s Jamiem, vyjde na ulici slečna Rothschildová se svým psem. Jen co ji Jamie uvidí, vyskočí z Margotina náručí a peláší přes ulici k ní. Táta se vrhne za ním. Jamie štěká a skáče na starou fenku slečny Rothschildové, která si ho ani v nejmenším nevšímá. Jamie je tak rozdováděný, že počůrá slečně Rothschildové zelené holínky, a táta se zahanbeně omlouvá, ale slečna Rothschildová se jen směje. „To se hned smyje,“ uklidňuje ho. Vypadá hezky, hnědé vlasy má vyčesané do vysokého culíku a na sobě legíny a nadýchanou prošívanou bundičku do pasu, podobnou jako má Genevieve.

„Pospěš si, tati!“ zavolá na něj Margot. „Potřebuju na letišti bejt tři hodiny před odletem.“

„Není tři hodiny trochu moc?“ pochybuju. „Stačily by dvě.“ Díváme se, jak se táta snaží vzít Jamieho do náručí a pejsek se mu snaží vykroutit. Slečna Rothschildová chňapne Jamieho jednou rukou a lípne mu pusu na čelo.

„U mezinárodních letů musíš bejt na letišti tři hodiny předem. Musím si nechat odbavit zavazadla, Laro Jean.“

Kitty nic neříká a jen upřeně sleduje psí drama naproti přes ulici.

„Měli bychom rychle jet, než Jamie způsobí nějakou další kalamitu,“ řekne táta, když se vrátí se svíjejícím se štěnětem v náručí. Pevně se s Margot a Kitty obejmeme a Margot mi šeptá, abych byla silná, a já přikývnu a pak táta s Margot vyjedou.

Je ještě brzo, v normální školní den bych ještě ani nevstávala, takže máme spoustu času. Udělám pro sebe a Kitty banánové palačinky. Kitty je ale dál zadumaná. Musím se jí dvakrát zeptat, jestli chce jednu palačinku nebo dvě. Udělám jich nakonec víc a pár jich zabalím do alobalu, abych se o ně mohla cestou do školy podělit s Peterem. Pak umyju nádobí, dokonce stihnu poslat mail Janette do Belleview a ona mi hned odepíše. Margotina nástupkyně prý před měsícem skončila, takže jdu jako na zavolanou. Mám se stavit v sobotu a pobavíme se o tom, co by se dalo dělat.

Začínám mít pocit, že jsem se konečně dala pořádně dohromady. Našla jsem svůj rytmus. Všechno zvládnu.

Takže když toho chladného lednového rána vcházím do školy, ruku v ruce s Peterem a s žaludkem plným banánových palačinek, s novou brigádou v kapse a v Margotině svetru z Fair Isle, který mi tu nechala, cítím se dobře. Dokonce skvěle.

Peter se chce stavit v počítačové učebně, aby si vytiskl sloh na angličtinu, takže ze všeho nejdřív jdeme tam. Peter se přihlásí do systému a já zalapám po dechu, když se na obrazovce ukáže tapeta plochy.

Někdo udělal fotku z našeho videa ve vířivce. Sedím v ní Peterovi na klíně, za mnou se vzdouvá moje červená flanelová košilka, kterou mám vykasanou ke stehnům. Nahoře nad obrázkem je napsáno sex ve vířivce a dole takhle se to nedělá.

„Co to sakra je?“ zamumlá si pod vousy Peter a rozhlédne se po učebně. Nikdo nevzhlédne. Peter dojde k vedlejšímu počítači a tam je na ploše stejný obrázek s jiným popiskem. Nahoře stojí ona neví, že voda smršťuje a dole on bere, co je.

Stal se z nás mem.

Následujících pár dní se obrázek objevuje na každém rohu. Lidé ho sdílí na Instagramu i na Facebooku.

Do jednoho Photoshopem přidělali tancujícího žraloka. Na jiném nahradili naše hlavy kočičími.

U jednoho je jen nápis puritánské bikiny.

Peterovi kamarádi z lakrosu si myslí, že je to k popukání, ale přísahají, že s tím nemají nic společného. „Vždyť já ani neumím používat Photoshop!“ chechtá se u oběda Gabe.

Peter si do pusy nacpe půlku sendviče. „Fajn, a kdo to teda dělá? Jeff Bardugo? Nebo Carter?“

„Já fakt nevím, vole,“ zavrtí hlavou Darrell. „Je to mem. Podle mě už na tý vlně jede spousta lidí.“

„Ale musíš uznat, že ten s kočičíma hlavama byl celkem vtipnej,“ podotkne Gabe. Pak se otočí ke mně. „Sorry, Large.“

Já radši mlčím. Ten s kočičími hlavami byl vážně celkem vtipný. Ale jinak to vtipné není. Peter se ze začátku snažil tomu všemu smát, ale teď už je to pár dní a já na něm vidím, jak ho to štve. Není zvyklý na to, že by si z něj lidi dělali srandu. Já na to taky nejsem zvyklá, ale u mě je to proto, že nikdo nikdy nevěnoval moc velkou pozornost tomu, co dělám. Jenže od té doby, co jsem s Peterem, lidi zajímám, i když bych radši byla neviditelná.

10

Odpoledne máme v aule školní shromáždění. Předsedkyně naší třídy Reena Patelová stojí na pódiu a mluví o tom, kolik se nám podařilo vybrat peněz na maturitní ples a kam bychom měli jet na školní výlet. Za sebou má powerpointovou prezentaci. Já se choulím na sedačce a jsem ráda, že mám konečně chvíli klid, nikdo si na mě neukazuje, nešpitá si, neodsuzuje mě.

Reena klikne na poslední slajd a vtom se to stane. Z reproduktorů začne řvát písnička „Me So Horny“ a na obrazovce se objeví video z vířivky. Někdo si ho stáhl z profilu Anonybitch a přidal k němu vlastní soundtrack. A taky ho sestříhal, takže se teď Peterovi na klíně pohupuju třikrát rychleji, do rytmu hudby.

Ale ne. Ne ne ne. Prosím, tohle ne.

Všechno se semele najednou. Lidi piští a chechtají se a ukazují si a pískají. Pan Vasquez vyskočí, aby vypojil projektor ze zásuvky, a Peter vtrhne na pódium a vyškubne ohromené Reeně z ruky mikrofon.

„Ten, kdo tohle udělal, je ubožák. A ne, že by vám do toho něco bylo, ale já a Lara Jean jsme spolu v tý vířivce nespali.“

Zvoní mi v uších. Lidi se otáčejí na židlích, aby se na mě podívali, a pak se obrací zpátky k Peterovi.

„Jen jsme se líbali, takže jděte všichni do prdele!“ Pan Vasquez, asistent výchovné poradkyně, se snaží Peterovi sebrat mikrofon, ale Peter se nedá. Zvedne mikrofon vysoko do vzduchu a zařve: „Zjistím, kdo to udělal, najdu si ho a nakopu mu prdel!“ A pak v nastalé mele mikrofon pustí na zem. Všichni se smějí a jásají. Petera násilím vlečou z pódia a on se horečně rozhlíží po sále. Hledá mě.

Shromáždění je u konce a všichni se valí ze sálu ven, ale já se dál krčím na svém místě. Pak mě najde Chris. S rozzářenou tváří mě chytí za ramena. „Ehm, to bylo šílený! Dvakrát řekl prdel!“

Já jsem nejspíš ještě v šoku. Na plátně před celým sálem právě bylo video, ve kterém se muchluju s Peterem ve vířivce, a všichni ho viděli. Pan Vasquez i sedmdesátiletý pan Glebe, který ani neví, co to je Instagram. Jediný vášnivý polibek mého života a všichni ho viděli.

Chris mnou zatřese. „Laro Jean! Jsi v pohodě?“ Němě přikývnu a Chris mě pustí. „Tak on chce nakopat zadek tomu, kdo to udělal? To chci teda vidět!“ Chris si odfrkne a hodí hlavou dozadu jako divoká klisna. „Jako víš co, ten kluk musí bejt totálně blbej, jestli jen na vteřinu věří tomu, že to video tam nenahrála Gen. To by přece musel bejt úplně slepej, ne?“ Když neodpovím, Chris se zarazí a zadívá se mi do tváře. „Fakt jsi v pohodě?“

„Všichni nás viděli.“

„Jo… to je naprd. Jsem si jistá, že v tom má prsty Gen. Nejspíš donutila některýho ze svejch nohsledů, aby to video propašovali Reeně do prezentace.“ Znechuceně zavrtí hlavou. „To je taková svině. Ale jsem ráda, že to Peter uvedl pěkně na pravou míru. Jako strašně nerada to říkám, ale to byl hodně rytířskej kousek. Pro mě nikdy žádnej kluk nic takovýho neudělal.“

Vím, že myslí na toho kluka z prváku, co všem navykládal, že to s Chris dělali v klučičí šatně. A vzpomenu si na to, co mi říkala paní Duvallová. Ta by nejspíš Chris hodila do jednoho pytle s holkami, co chodí na diskotéky a spí s kluky, s holkami, co „nemají na víc“. Ale to by neměla pravdu. Jsme úplně stejné.

Když po vyučování vycházím ze třídy, zabzučí mi v kapse telefon. Přišla mi esemeska od Petera.

Propustili me na podminku. Sejdem se u myho auta!

Běžím na parkoviště a Peter už na mě čeká ve svém autě se zapnutým topením. Směje se od ucha k uchu. „Tak co, nedáš svýmu chlapovi pusu? Právě mě propustili z lochu.“

„Petere, to není vtipný. Vyloučili tě ze školy?“

„Ne,“ ušklíbne se Peter. „Dokázal jsem se z toho vykecat. Říďa mě zbožňuje. Ale klidně mě vyloučit mohli. Bejt to kdokoli jinej…“

Ach, Petere. „Prosím tě, zrovna teď se přede mnou nevytahuj.“

„Když jsem vylezl z ředitelny, čekala tam na mě parta druhaček, aby mi zatleskaly. A prej: ,Kavinský, to bylo tak romantický.‘“ Zahýká smíchy a já ho sjedu pohledem. Peter si mě k sobě přitáhne. „Hej, vždyť ty holky vědí, že jsem zadanej. Na světě je jen jediná holka, kterou chci vidět v puritánskejch bikinách.“

Nemůžu si pomoct, tohle mě rozesměje. Peter miluje být středem pozornosti a já nechci být jen jedna z holek, co ho obdivují, ale někdy je to fakt těžké. A navíc to bylo celkem romantické.

Peter mě políbí na tvář a přivine se ke mně. „Neříkal jsem ti, že se o to postarám, Coveyová?“

„Říkal,“ uznám a pohladím ho po vlasech.

„A povedlo se mi to?“

„Povedlo.“ A to mu stačí ke štěstí. Pochválit ho, že se mu něco povedlo. Celou cestu domů se usmívá. Ale já to nemůžu vyhnat z hlavy.

Vymluvím se z lakrosové párty, na kterou jsem večer měla s Peterem jít. Řeknu, že se musím připravit na zítřejší schůzku s Janette, ale oba víme, že v tom je něco jiného. Peter by mi to klidně mohl vmést do tváře, mohl by mi připomenout, že jsme si slíbili, že si budeme vždycky říkat pravdu, ale neudělá to. Zná mě už moc dobře a ví, že se prostě musím na chvíli zahrabat ve své hobití noře, a až budu připravená, vylezu zase ven a všechno bude v pořádku.

Večer si upeču sušenky s příchutí chai se skořicovovaječňákovou polevou. Jsou jako nebe v puse. Pečení mě uklidňuje, dodává mi rovnováhu. Když nechci o ničem moc přemýšlet, začnu péct. Pečení je činnost, která nevyžaduje moc pozornosti – prostě jen jedete podle receptu a nakonec něco vytvoříte. Dojdete od přísad až k výslednému pamlsku. Je to jako kouzlo. Puf, dobrota.

Po půlnoci vyskládám sušenky na rošt, aby vychladly, obléknu si pyžamo s kočkami a zalezu si s knihou do postele, ale vtom se ozve klepání na okno. Určitě Chris, řeknu si a jdu se podívat, jestli je okno zavřené na západku – ale je to Peter! Otevřu mu. „Panebože, Petere! Co tady děláš?“ šeptám a srdce mám až v krku. „Můj táta je doma!“

Peter si vleze dovnitř. Na hlavě má modrou pletenou čepici a na sobě termotriko a péřovou vestu. „Ššš,“ sykne a sundá si čepici. „Tak ho nevzbuď.“

Rozběhnu se ke dveřím a zamknu je. „Petere, tady bejt nemůžeš!“ Jsem rovným dílem vyděšená a nadšená. Myslím, že v mém pokoji nikdy žádný kluk nebyl, kromě Joshe, a to už je hodně dávno.

Peter už se zouvá. „Nech mě tady jen pár minut.“

Zkřížím ruce na hrudi, protože na sobě nemám podprsenku. „Když jen pár minut, tak proč se zouváš?“

Peter sebou místo odpovědi plácne na moji postel. „Hele, nejsou tohle puritánský bikiny? To je fakt sexy.“ Chci mu vrazit pohlavek, ale Peter mě chytne v pase a přitáhne si mě k sobě. Zaboří mi hlavu do břicha jako malý kluk. „Strašně mě mrzí, co se ti kvůli mně děje,“ mumlá tlumeným hlasem.

Pohladím ho po hlavě. Jeho vlasy jsou mezi mými prsty hedvábně jemné. „To je v pohodě, Petere. Já vím, že za to nemůžeš.“ Zadívám se na svůj retro budík. „Můžeš tu zůstat patnáct minut, ale pak musíš jít.“ Peter přikývne a pustí mě. Sednu si na postel vedle něj a položím mu hlavu na rameno. Doufám, že ty minuty budou ubíhat co nejpomaleji. „Jaká byla párty?“

„Bez tebe to byla nuda.“

„Kecáš.“

Peter se nenuceně zasměje. „Cos pekla?“

„Jak víš, že jsem něco pekla?“

Peter si ke mně přivoní. „Voníš po cukru a másle.“

„Sušenky se skořicovovaječňákovou polevou.“

„Můžu si pak nějaký vzít?“

Přikývnu. Opřeme se o pelest postele. Peter mě obejme, takže se cítím jistě a bezpečně. „Ještě dvanáct minut,“ zamumlám mu do ramene, a i když mu nevidím do tváře, cítím, jak se usmívá.

„Tak to bysme si je měli pořádně užít.“ Políbíme se. Ještě nikdy jsem se s žádným klukem nelíbala ve své posteli, a to vím stoprocentně. Tohle je novinka. Pochybuju, že budu na svou postel po dnešku pohlížet stejně. „Kolik ještě máme času?“ zeptá se mě Peter mezi polibky.

Zalétnu pohledem k budíku. „Sedm minut.“ Možná bych mu mohla dovolit ještě dalších pět…

„Tak co kdybychom si lehli?“ navrhne.

Šťouchnu ho do ramene. „Petere!“

„Jen tě chci chvíli objímat! Kdybych se snažil o něco víc, rozhodně bych potřeboval víc jak sedm minut, to mi můžeš věřit.“

A tak si lehneme. Opírám se zády o jeho hruď a on mě objímá pažemi. Opře se bradou do prohlubně mezi mým krkem a ramenem. To je asi to nejlepší, co jsme spolu kdy dělali. Líbí se mi to tak moc, že si musím dávat pozor, abychom takhle neusnuli. Chci prostě jen zavřít oči, ale místo toho je upírám na budík.

„Tohle je prostě naprosto nejlepší,“ vzdychne Peter a já si přeju, aby to býval neřekl, protože mě okamžitě napadne, kolikrát takhle asi objímal Genevieve.

Když uplyne stanovených patnáct minut, zvednu se tak rychle, že Peter nadskočí. Poplácám ho po rameni. „Už bys měl jít, kámo.“

Peter trucovitě našpulí rty. „Ale no tak, Coveyová!“

Rezolutně zavrtím hlavou.

Kdybych kvůli tobě nezačala myslet na Genevieve, dovolila bych ti ještě pět minut.

Když Petera pošlu domů se sáčkem sušenek, lehnu si do postele, zavřu oči a představuju si, že mě pořád objímá. A s tou představou i usnu.

11

Následujícího dne se vyzbrojená blokem a propiskou vydám do Belleview za Janette. „Napadlo mě třeba udělat takovej výtvarnej kroužek, Scrapbookování s oldies.“ Janette přikývne, takže pokračuju. „Můžu klienty naučit, jak si vyrobit scrapbook, projdeme si jejich starý fotky a památky a u toho budeme poslouchat oldies.“

„To zní skvěle,“ uzná Janette.

„Takže bych mohla vést ty lekce a taky organizovat páteční odpolední dýchánky?“

Janette ukousne sousto svého tuňákového sendviče a spolkne ho. „Dýchánky budeme asi muset úplně zrušit.“

„Zrušit?“ opakuju nevěřícně.

Janette pokrčí rameny. „Od té doby, co nabízíme počítačový kurz, chodí na dýchánky čím dál tím míň lidí. Všichni se naučili používat Netflix. Je to pro ně jako zbrusu nový svět.“

„Tak co z toho udělat větší událost? Jako něco speciálního?“

„Na nic moc velkolepého nemáme peníze, Laro Jean. Margot ti určitě vyprávěla, jak to tady chodí a s čím musíme vystačit. Náš rozpočet je úplně miniaturní.“

„Ne, to ne, můžou to bejt věci, co si vyrobíme sami. Jen pár detailů, to úplně stačí. Jako třeba že pro pány bude povinný sako. A mohli bysme si třeba půjčit z jídelny talíře a skleničky místo těch plastovejch kelímků?“ Janette mě nepřerušila, tak drmolím dál. „A proč servírovat buráky přímo z plechovky, když je můžeme přesypat do hezký misky, no ne?“

„Buráky chutnají jako buráky a je jedno, do jaké nádoby je dáš.“

„Ale z broušenýho křišťálu budou chutnat mnohem elegantněji.“

To už jsem přehnala. Janette si myslí, že už by to bylo moc námahy, vidím jí to na očích. „Žádný broušený křišťál tady nemáme, Laro Jean.“

„Určitě něco najdu doma,“ přesvědčuju ji.

„Na každý pátek? Není to moc?“

„No, možná by to mohlo bejt jen jednou za měsíc, pak by to byla ještě větší událost. Co teď udělat pauzu bez dýchánků a uspořádat další s celou parádou třeba za měsíc?“ navrhnu. „Lidi aspoň uvidí, že jim to chybí. Budou se na to těšit a pak si to o to víc užijou.“ Janette zdráhavě přikývne, a tak kuju železo, dokud je žhavé. „Nech to celé na mně, Janette. Budu tvoje asistentka, o všechno se postarám.“

Janette pokrčí rameny. „Posluž si.“

Odpoledne jsme s Chris u mě v pokoji, když mi zavolá Peter. „Jedu zrovna kolem,“ řekne, „nechceš něco podniknout?“

„Ne!“ zařve mi do telefonu Chris. „Má moc práce.“

Peter zaúpí.

„Promiň,“ omlouvám se. „Je u mě Chris.“

Peter slíbí, že mi potom zavolá, a ještě než mobil odložím, Chris už remcá. „Ne, že budeš jedna z těch holek, co si najdou kluka a okamžitě se vykašlou na všechno okolo.“

Přesně vím, o jakých holkách mluví, protože Chris sama vždycky zmizí z povrchu zemského, když potká někoho nového. Jenže než jí to stihnu připomenout, brblá dál. „A ne, že z tebe bude fanynka. Já tyhle zasraný fanynky fakt nesnáším. Jako když už chceš bejt něčí fanynka, nemůžeš si aspoň vybrat něco lepšího? Jako třeba bejt fanynka opravdový hudební skupiny? Tyjo, já bych rozhodně byla skvělá fanynka nějaký fakt dobrý skupiny! Byla bych jako jejich múza, chápeš?“

„Kam se poděl ten plán, že si založíš vlastní skupinu?“

Chris pokrčí rameny. „Basista si zlomil ruku na skateboardu a nikomu se pak už do toho nechtělo. Hele, nechceš zejtra jet do DC na koncert Felt Tip? Frank bude mít od táty půjčenou dodávku, takže místa bude nejspíš dost.“

Netuším, kdo je Frank, a Chris ho nejspíš zná tak dvě minuty. Vždycky takhle kolem sebe hází jména, jako by mluvila o lidech, které bych měla taky znát. „Nemůžu, vždyť se pozejtří jde do školy.“

Chris protáhne obličej. „Vidíš, přesně o tomhle mluvím. Už z tebe je jedna z těch holek.“

„To s tím nemá nic společnýho, Chris. Za a, táta by mě ve všední den nikdy nepustil do DC. Za bé, netuším, kdo je Frank, a rozhodně se mi nechce jet někam v jeho dodávce. A za cé, stejně mám pocit, že Felt Tip nebude zrovna můj šálek čaje. Nebo jo? Myslíš, že by se mi ta hudba líbila?“

„Ne,“ přizná Chris. „Tak dobře, ale až ti něco navrhnu příště, budeš muset říct jo. Žádný za a, za bé, za cé, tady jsou všechny nablblý důvody, proč nemůžu.“

„Tak jo,“ souhlasím, ale trochu se mi sevře žaludek, protože s Chris nikdy nevíte, do čeho jste se uvrtali. Ačkoli jak ji tak znám, stejně na to hned zase zapomene.

Uvelebíme se zpátky na podlaze a věnujeme se manikúře. Chris si vezme moji zlatou tužku na nehty a začne si na palci malovat malinké hvězdičky. Já si nalakuju nehty světle fialovou a pak si na ně maluju tmavě fialové kytičky se zlatými středy. „Chris, uděláš mi na pravý ruce moje iniciály?“ Natáhnu k ní ruku. „Začni u prsteníčku a jdi až k palci. LJSC.“

„Krasopisem, nebo normálně?“

Sjedu ji pohledem. „No tak, víš přece, s kým mluvíš.“ A pak obě zároveň vyprskneme: „Krasopisem.“

Chris umí krásně malovat písmena. Tak krásně, že když její dílo na svých nehtech obdivuju, dostanu nápad. „Hele, něco mě napadlo. Co kdybysme začaly nabízet manikúru v Belleview? Určitě by se jim to tam líbilo.“

„Za kolik?“

„Zadarmo! Ber to jako veřejně prospěšný práce, akorát nepovinný. Prostě z dobrý vůle. Hodně lidí v Belleview si nedokáže samo ostříhat nehty, protože mají zkroucený ruce. Ani na nohou ne, protože už mají nehty strašně tlustý a…“ Když si všimnu Chrisina znechuceného výrazu, odmlčím se. „Možná bysme mohly vybírat dobrovolný příspěvky.“

„Rozhodně nebudu staroušům zadarmo stříhat nehty na nohou. Nebudu to dělat za míň jak padesát babek za jednoho. Viděla jsem dědovy nohy a ten má nehty jak orlí pařáty.“ Vrátí se k mému palci a namaluje mi na nehet krásné C s kudrlinkou. „Hotovo. Tyjo, jsem fakt dobrá.“ Zakloní hlavu a zařve: „Kitty! Zvedni zadek a pojď sem!“

Kitty přisviští do mého pokoje. „Co je? Zrovna něco dělám.“

„Zrovna něco dělám,“ pitvoří se Chris. „Když mi doneseš jednu dietní colu, udělám ti nehty stejně, jak jsem je udělala Laře Jean.“ Okázale jí zamávám rukou před očima jako modelka. Chris odpočítává na prstech. „Kitty se ti akorát vejde na jednu ruku.“

Kitty odběhne. „Přines mi taky limonádu!“ houknu za ní.

„S ledem!“ křikne Chris. Pak si toužebně povzdychne. „Taky bych chtěla mít mladší ségru. Komandování by mi šlo.“

„Kitty ale obvykle takhle neposlouchá. K tobě vzhlíží, proto to dělá.“

„To vzhlíží,“ usměje se pro sebe Chris a zatahá za žmolek na ponožce.

Kitty vzhlížela i k Genevieve. Chovala ji skoro v posvátné úctě. „Hele,“ napadne mě, „jak je vlastně tvojí babičce?“

„Fajn. Je to drsňačka.“

„A co… ostatní? Všechno v pohodě?“

Chris pokrčí rameny. „Jasný, všichni jsou v pohodě.“

Hmmm. Pokud Chris nic neví, jak zlé to může u Genevieve doma být? Buď to vůbec není tak špatné, anebo je to jen jeden z jejích triků. Už když jsme byly malé, tak Genevieve hodně lhala, ať už proto, aby se vyvlékla z průšvihu – v takovém případě házela vinu na mě – nebo aby ji dospělí litovali.

Chris mě propíchne pohledem. „Nad čím tak usilovně dumáš? To tě pořád ještě žere to video se sexem ve vířivce?“

„Vždyť jsme tam vůbec sex neměli!“

„Klídek, Laro Jean. Jsem si jistá, že Peterovo velký gesto zabralo a všichni to přestanou řešit. Za chvíli se vynoří něco dalšího.“

„To doufám,“ řeknu.

„Věř mi, příští tejden už budou šílet z něčeho nebo někoho jinýho.“

Ukáže se, že to Chris odhadla správně. V úterý někdo načapal druháka jménem Clark, jak si ho honí v klučičí šatně, a nikdo už nemluví o ničem jiném. Mám to ale štěstí!

12

Podle Stormy jsou na světě dva typy holek. Ty, které lámou srdce, a ty, které si srdce lámat nechají. Dá se snadno uhodnout, do které kategorie patří Stormy.

Sedím v tureckém sedu na sametem potažené lenošce a probírám se velkou krabicí od bot, která je plná převážně černobílých fotek. Stormy se uvolila, že se zúčastní mého scrapbookového kurzu, takže jsme s organizací začaly v předstihu. Dělím její věci do několika hromádek: dětství, dospívání, první, druhá a čtvrtá svatba – ze třetí svatby žádné fotky nemá, protože s manželem utekli a vzali se tajně.

„Já jsem rozhodně ta, která srdce láme, ale ty, Laro Jean, jsi holka, co si srdce zlomit nechává.“ Aby svoje slova zdůraznila, významně zvedne obočí. Mám pocit, že dneska si ho zapomněla domalovat.

Přemítám nad tím. Nechci být holka, co si nechává zlomit srdce, ale nechci být ani holka, co klukům srdce láme. „Stormy, měla jsi na střední hodně kluků?“

„Ale ano, jistě. Tucty. Tehdy se to tak dělávalo. V pátek kino s Burtem a v sobotu tancovačka se Samem. Nechávaly jsme si otevřené možnosti. Správná dívka se nevázala, dokud si nebyla naprosto dokonale jistá.“

„Jistá, že se jí ten kluk líbí?“

„Jistá, že si ho chce vzít! Proč se jinak vzdát vší té zábavy?“

Vezmu do ruky fotku Stormy v bleděmodrých plesových šatech bez ramínek, s objemnou nabíranou sukní. S těmi svými platinovými vlasy a zdviženým obočím vypadá, že by mohla být odvážnější sestřenice Grace Kellyové. Vedle ní stojí kluk, který není nijak extra vysoký nebo hezký, ale něco na něm je. Má takovou jiskru v oku. „Stormy, kolik je ti tady let?“

Stormy zamžourá na fotku. „Asi tolik co teď tobě. Tak šestnáct nebo sedmnáct.“

„A kdo je ten kluk?“

Stormy se nakloní a svraští tvář, takže ji má vrásčitou jako sušená meruňka. Poklepe na snímek rudě nalakovaným nehtem. „Walter! Říkávali jsme mu Walt. Byl vážně okouzlující.“

„Ty jsi s ním chodila?“

„Ne, jen jsem se s ním čas od času sešla.“ Znovu zastříhá světlounkým obočím. „Jednou jsme se v jezeře koupali bez oblečení a chytila nás policie. Byl to pořádný skandál. Jela jsem tehdy domů policejním autem a na sobě neměla nic než erární deku!“

„A to potom… pomlouvali tě potom?“

„Bien sûr!“

„Já mám taky tak trochu skandál,“ špitnu. A pak jí vyklopím celou pravdu o vířivce, o videu a všem, co následovalo. Musím jí vysvětlit, co je to mem. Stormy je nadšená, úplně vrní, jaká je to šťavnatá aféra.

„Výborně!“ vrká. „Moc se mi ulevilo, že je v tobě trochu života. Holka, která má špatnou pověst, je mnohem zajímavější než nějaký svatoušek.“

„Stormy, ale tohle je na internetu. Co je na internetu, to je navždy. Nejsou to jen nějaký školní drby. A navíc, já jsem v podstatě svatoušek.“

„Ne, tvoje sestra Margaret je svatoušek.“

„Margot,“ opravím ji.

„No, podle mě vypadá jako Margaret. No vážně, trávit každý pátek večer v domově důchodců! Kdybych já byla mladá a musela trávit svoje nejkrásnější léta v domově důchodců, podřezala bych si žíly, krucinál. Omluv ten výraz.“ Načechrá si za sebou polštáře. „Starší sourozenci vždycky bývají jen nudní šprti. Jako můj syn Stanley, neskutečný suchar. Úplně nejhorší. Je to podiatr, proboha! Ale asi za to můžu já, když jsem mu dala takové jméno. Ne, že bych se tehdy mohla hádat, tchyně trvala na tom, abychom ho pojmenovali po jejím nebožtíkovi manželovi. Bože, to byla ale čarodějnice.“ Stormy si srkne ledového čaje. „Prostřední děti by se měly hlavně bavit, víš? To máme společné, ty a já. Vlastně jsem byla ráda, že už sem nechodíš tak často. Doufala jsem, že trochu žiješ, zaděláváš si na problémy… a vypadá to, že jsem měla pravdu! Ale mohla jsi sem občas zajít.“

Stormy dokáže člověka skvěle přimět, aby se cítil provinile. Naprosto dokonale ovládá uražené vzdychání.

„Teď, když tu mám brigádu, tady budu často,“ slibuju jí.

„Zas tak často ne.“ Stormy viditelně ožije. „Ale přiveď příště toho svého chlapce. Trochu mladé krve by nám tu prospělo, jinak se unudíme k smrti. Je to fešák?“

„Ano, je to fešák.“ Je to ten nejhezčí hezoun ze všech hezounů.

Stormy zatleská. „No tak to ho sem musíš vzít. Ale dej mi vědět předem, abych se mohla pěkně vyfiknout. A koho dalšího máš ještě v záloze?“

„Nikoho!“ zasměju se. „Říkala jsem ti, že mám kluka.“

„Hmmm.“ A to je všechno, hmmm, nic jiného neřekne. „Mám vnuka, mohlo by mu být zhruba tolik, co tobě,“ prohlásí nakonec. „Každopádně ještě nematuroval. Možná mu řeknu, aby se tu stavil, a seznámím vás. Holka by měla vždycky mít na výběr.“ V duchu si představuju, jaký by asi její vnuk mohl být – nejspíš je to taky lamač srdcí, stejně jako Stormy. Právě se nadechuju, abych jí řekla ne, díky, ale Stormy jen mávne rukou. „Až doděláme můj scrapbook, nadiktuju ti svoje paměti a ty je přepíšeš na počítači. Nazvu je Dokonalá bouře. Nebo Bouřlivé počasí.“ Začne si pro sebe broukat písničku „Stormy Weather“ od Billie Holidayové, ale po chvíli se zarazí. „Měli bychom udělat kabaretní večer!“ nadchne se. „Jen si to představ, Laro Jean. Ty budeš mít na sobě frak a já se budu v upnutých rudých šatech opírat o klavír. Pana Moralese z toho trefí šlak.“

Zahihňám se. „To přece nechceme. Stačí, když se trochu zapotí.“

Stormy pokrčí rameny, začne si znovu prozpěvovat a k tomu se vlní v bocích.

Pokud ji rychle nějak nezabavím, začne tady zpívat jako v muzikálu. „Stormy, kde jsi byla, když zastřelili prezidenta Kennedyho?“

„To bylo v pátek. Pekla jsem dort, ananas vzhůru nohama, pro svůj bridžový klub. Strčila jsem ho do trouby a pak jsem viděla zprávy a úplně jsem na něj zapomněla. Skoro jsem podpálila dům. Kuchyň byla tak od sazí, že jsme v ní museli znova vymalovat.“ Stormy si prohrábne vlasy. „Kennedy byl světec. Byl to princ. Kdybych ho bývala potkala, když jsem byla na vrcholu, mohli jsme si to pěkně užít. Jednou jsem s jedním z Kennedyů flirtovala na letišti. Přisedl si ke mně v baru a koupil mi hodně suché martini. Tehdy bývala letiště mnohem elegantnější. Lidé se na cestování vystrojili. Dneska mladí vlezou do letadla v těch příšerných válenkách a kalhotách od pyžama, je to ostuda. Já bych v takovém oblečení nešla ani vynést smetí.“

„S kým z Kennedyů?“ zeptám se.

„Hmmm? Ach, to nevím. Ale každopádně měl tu kennedyovskou bradu.“

Kousnu se do rtu, abych potlačila úsměv. Stormy a její eskapády. „Dáš mi recept na ten ananas vzhůru nohama?“

„Jistě, zlatíčko. Je to jen normální dortový korpus s ananasem z konzervy a třtinovým cukrem a koktejlovou třešničkou navrch. Důležité je mít ten ananas na plátky, ne na kostičky.“

Tak tenhle dort zní příšerně. Snažím se diplomaticky přikyvovat, ale Stormy mě má přečtenou. „Myslíš si snad, že jsem měla čas vysedávat doma a péct dorty jako nějaká nudná ženuška v domácnosti?“ zeptá se mě popuzeně.

„Ty bys přece nikdy nemohla bejt nudná,“ chytnu se, protože je to pravda a taky proto, že vím, že přesně to chce slyšet.

„Ty bys taky mohla trochu míň péct a trochu víc žít.“ Stormy začíná být nedůtklivá a to se mnou nikdy nebývá. „Mládí je pro mladé vážně škoda.“ Zamračí se. „Bolí mě nohy. Doneseš mi ibalgin, prosím tě?“

Bleskově vyskočím na nohy, abych si to u ní zase vyžehlila. „Jasně, kde ho máš?“

„V kuchyni, v zásuvce vedle dřezu.“

Prohrabuju se zásuvkami, ale prášky nikde nevidím. Jsou tu jen baterky, zásyp, štos ubrousků z McDonaldu, balíčky cukru a zčernalý banán. Ten tajně vyhodím do koše. „Stormy, nikde ten ibalgin nevidím. Nemohl by být ještě jinde?“

„Zapomeň na to,“ utrhne se na mě Stormy, dojde ke mně a odtáhne mě stranou. „Najdu si ho sama.“

„Nemám ti postavit vodu na čaj?“ Stormy už je stará, proto se takhle chová. Nechce na mě být ošklivá. Vím, že to nedělá schválně.

„Čaj je pro staré babky. Radši si dám koktejl.“

„Hned to bude,“ usměju se.

13

Kurz scrapbookování byl oficiálně zahájen. Nepopírám, že mě trochu zklamala účast. Zatím je tu jen Stormy, Alice Itoová, čiperná paní, která má všech pět pohromadě, krátce zastřižené vlasy a stejně krátce zastřižené nehty, a všemi mastmi mazaný pan Morales, kterého podezřívám, že je zakoukaný do Stormy. Nebo do Alice. Je to těžké odhadnout, protože flirtuje se všemi, ale jim oběma věnoval ve svém scrapbooku celou stránku. Rozhodl se ho nazvat „Staré dobré časy“. Stormyinu stránku vyzdobil notami a houslovými klíči a nalepil na ni fotku z loňské diskotéky, na které se Stormy tančí. Alicinu stránku ještě nemá dodělanou, ale v samém středu je fotka Alice, jak sedí v zahradě na lavičce a upírá pohled do dálky. Kolem fotky nalepil květinové samolepky. Je to velmi romantické.

Nedostala jsem na kurz moc peněz, takže jsem přinesla svoje vlastní výtvarné zásoby. Taky jsem svým třem studentům nakázala, aby si nasbírali výstřižky z časopisů a různé knoflíky a další věci na ozdobu. Stormy je stejná sběratelka jako já, takže má celou zásobu pokladů. Krajky z oblečků, které měly její děti na křtiny, sirky z hotelu, kde poznala svého manžela („Neptej se,“ varovala mě), vstupenky z kabaretu, který navštívila v Paříži. („Ve dvacátých letech?“ odvážila jsem se zeptat. „Potkala jsi tam Hemingwaye?“ Ale Stormy jen zvedla oči v sloup a odpověděla, že zas tak stará není a že bych si měla zopakovat dějepis.) Alice má čistší, v podstatě minimalistický styl. Půjčila si moji černou fixku na kaligrafii a úhledně si pod každou fotku píše popisky v japonštině.

„Co znamená tohle?“ ukážu na popisek pod fotkou, na které Alice stojí ruku v ruce se svým manželem Philem před Niagarskými vodopády. Oba na sobě mají žluté pláštěnky.

Alice se usměje. „To znamená ,Den, kdy nás chytil déšť‘.“

Takže Alice je taky romantička. „Musí se ti po něm stýskat.“ Phil umřel minulý rok. Potkala jsem se s ním jen několikrát, když jsem ještě Margot chodila vypomáhat s pátečními dýchánky. Phil trpěl demencí a moc toho nenamluvil. Vždycky jen seděl ve svém kolečkovém křesle ve společenské místnosti a usmíval se na lidi kolem sebe. Alice se od něj nikdy nehnula ani na krok.

„Každý den,“ řekne a oči se jí zalijí slzami.

Stormy se s zelenou třpytkovou fixou za uchem vmáčkne mezi nás. „Alice, měla bys ty svoje stránky trochu oživit.“ Hodí po ní arch samolepek ve tvaru deštníků.

„Ne, díky,“ odmítne Alice upjatě a arch jí vrátí. „Myslím, že ty a já máme jiný styl.“

Stormy přimhouří oči.

Rychle se vydám k přehrávači a dám hudbu víc nahlas, abych je trochu rozveselila. „Johnny Angel, Johnny Angel…“ zpívá si Stormy a přitančí ke mně. Nakloníme k sobě hlavy a zbytek písničky zpíváme spolu.

Když jde Alice na záchod, pošeptá mi Stormy: „Uf, taková sucharka.“

„Já si nemyslím, že je nudná,“ odporuju.

Stormy na mě namíří pečlivě pěstěný nehet nalakovaný zářivě růžovým lakem. „Opovaž se si ji oblíbit víc než mě jenom proto, že jste obě z Asie.“

Za tu dobu, co jsem strávila v domově důchodců, jsem si už zvykla, že starší lidé občas mívají trochu necitlivé narážky. Ale Stormy už se aspoň naučila neříkat „z Orientu“. „Mám vás ráda obě stejně,“ uklidňuju ji.

„To nejde,“ odfrkne si. „Nikdo nemá nikdy nikoho rád úplně stejně.“

„Copak ty nemáš všechny svoje děti ráda stejně?“

„Samozřejmě že ne.“

„Já myslela, že rodiče nemají oblíbený a neoblíbený děti!“

„Ale to víš, že mají. Já mám nejradši svého nejmladšího syna, Kenta. Je to mamánek, navštěvuje mě každou neděli.“

„No, mí rodiče to určitě tak neměli,“ odporuju statečně, jenže to říkám jen proto, že mi to přijde správné. Je to ale pravda? Kdyby mi někdo mířil na hlavu pistolí a řekl, že se musím rozhodnout, koho z nás má podle mě náš táta nejradši, jak bych odpověděla? Asi Margot. Jsou si nejvíc podobní. Margot má ráda ptáky a sledování dokumentů stejně jako on. A Kitty je benjamínek, což jí dává automatickou výhodu. Ale co potom já, prostřední holka Songovka? Možná jsem byla mamčin oblíbenec. Kéž bych to tak věděla jistě. Zeptám se na to táty, jenže pochybuju, že mi řekne pravdu. Ale Margot by mohla.

Já bych si mezi Margot a Kitty nikdy vybrat nedokázala. Kdyby se ale třeba obě topily a já mohla zachránit jen jednu z nich, asi by to byla Kitty. Margot by mi nikdy neodpustila, kdybych si vybrala ji. Kitty máme na starost my obě.

Pomyšlení na to, že bych někdy mohla Kitty ztratit, mě dojme, takže mám přemýšlivou náladu. Když Kitty usne, upeču jí skořicové sušenky. Její nejoblíbenější. Mám v mrazáku pytlíky s těstem, uhněteným do dokonalých kuliček, takže když na ně dostaneme chuť, do dvaceti minut jsou hotové. Až Kitty zítra otevře svůj oběd, bude příjemně překvapená.

Jednu sušenku dám i Jamiemu. Vím, že bych neměla, ale pejsek na mě upírá ten svůj úpěnlivý štěněcí pohled, takže mu neodolám.

14

„Nějak ses zasnila. Na co myslíš?“ Peter mi poklepe lžičkou na čelo, aby upoutal moji pozornost. Je po škole a my jsme právě ve Starbucks a děláme úkoly.

Nasypu si do plastového kelímku dva sáčky třtinového cukru a zamíchám to brčkem. Pořádně si loknu a zrníčka cukru mi uspokojivě křupou mezi zuby. „Jen jsem si představovala, jak super by to bylo, kdyby se dneska mladý lidi zamilovávali jako v padesátejch letech.“ Okamžitě si nadávám za to, že jsem řekla slovo „zamilovávat“, protože Peter ještě nikdy nemluvil o tom, že by do mě byl zamilovaný. Ale už je pozdě, ta slova jsou venku, a tak prostě melu dál a doufám, že si toho nevšiml. „V padesátejch letech prostě lidi chodili jen na rande a bylo to úplně snadný. Jako třeba jeden den tě Burt vezme do kina a hned druhej den jdeš s Walterem na candrbál nebo tak něco.“

„Co je proboha candrbál?“

„To je jako tancovačka, jako třeba v Pomádě.“ Peter na mě upírá nechápavý pohled. „Tys nikdy neviděl Pomádu? Zrovna včera ji dávali v televizi. To je jedno, jde o to, že tehdy holka nebyla něčí holka, dokud neměla odznak.“

„Odznak?“ opakuje Peter.

„Jo, kluk dal holce svůj odznak z bratrstva a to znamenalo, že jsou spolu na vážno. Ale dokud holka neměla odznak, nebylo to oficiální.“

„Já ale v žádným bratrstvu nejsem. A nemám ani páru, jak takovej odznak vypadá.“

„No právě.“

„Tak počkat – chceš tím říct, že chceš odznak, nebo že nechceš odznak?“

„Nechci říct ani jedno. Myslím tím jen – nepřijde ti, že to tehdy bývalo strašně cool? Jo, bylo to staromódní, ale taky…“ Jak to vždycky říká Margot? „Postfeministický.“

„Počkat, takže ty chceš chodit na rande s jinýma klukama?“ Nezní úplně naštvaně, spíš zmateně.

„Ne! Jenom… to je jenom takovej postřeh. Podle mě by bylo cool, kdyby se zas chodilo na rande jen tak. Je na tom něco roztomilýho, nepřijde ti? Ségra mi říkala, že lituje, že to s Joshem nechala dojít tak daleko. A ty jsi taky říkal, že ti vadilo, jak to s Genevieve začalo bejt vážný. Kdybysme se rozešli, nechci, aby to pak mezi náma bylo tak špatný, že bysme nemohli ani bejt v jedný místnosti. Chci, abysme byli dál kamarádi.“

Peter zavrtí hlavou. „S Gen je to složitý kvůli tomu, jaká je. Ale s tebou to takový není. Ty jsi… jiná.“

Cítím, jak se mi do tváří hrne krev. „Jako jak jiná?“ vyptávám se a snažím se neznít moc dychtivě. Vím, že se z něj jen snažím dostat kompliment, ale je mi to fuk.

„S tebou je to pohoda. Nepřivádíš mě k šílenství, nejsem z tebe úplně hotovej…“ Peter se při pohledu na můj výraz odmlčí. „Co je? Co jsem řekl?“

Úplně jsem strnula, jako by mi zkamenělo celé tělo. Žádná holka nechce od kluka slyšet to, co mi Peter právě řekl. Vůbec žádná. Holka chce, aby kvůli ní kluk šílel, aby z ní byl hotový – není to snad součást zamilovanosti?

„Já to myslím v dobrým, Laro Jean. Zlobíš se? Nezlob se.“ Unaveně si promne spánky.

Zaváhám. Říkáme si s Peterem pravdu, už od začátku. Byla bych ráda, kdyby to tak i zůstalo, na obou stranách. Ale pak si všimnu, že se mu v očích zračí ustaraná nejistota, a na to u něj nejsem zvyklá. Jsme znova spolu sotva pár týdnů, takže se nechci hádat, hlavně když vím, že to opravdu nemyslel ve zlém. „Ne, nezlobím se,“ vypadne ze mě skoro proti mé vůli, a jen co to vyřknu, najednou se fakt nezlobím. Jsem to koneckonců já, kdo se bál, že to s Peterem moc rychle dojde moc daleko. Možná je dobře, že ze mě nešílí.

Jeho tvář se okamžitě rozjasní, takže je zase jako sluníčko. To je ten Peter, jakého znám. Napije se čaje. „Vidíš, přesně tohle jsem myslel, Laro Jean. Kvůli tomu tě mám rád. Ty to prostě chápeš.“

„Díky.“

„Nemáš zač.“

15

Brzo ráno, když vyběhnu k autu, zahlédnu Joshe, jak si z předního skla seškrabává námrazu. Táta z mého auta už led seškrábal, nastartoval motor a zapnul topení. Jak se tak dívám, Josh to tak jednoduché mít nebude. Takže přijde pozdě do školy.

Skoro jsme se od Vánoc neviděli. Po tom všem, co se stalo mezi námi dvěma, a po tom, co se rozešel s Margot, je jako duch. Do školy odjíždí o něco dřív a domů se vrací o něco později než já. Když se semlelo to s tím videem, ani za mnou nepřišel, ačkoli za to jsem mu byla částečně vděčná. Nechtěla jsem od něj slyšet, jak mi to říkal a jak měl s Peterem pravdu.

Vycouvám z naší příjezdové cesty a na poslední chvíli stáhnu okýnko a vykloním se ven. „Nechceš hodit?“ zavolám na něj.

Josh překvapeně vytřeští oči. „Jo, jasně.“ Hodí stěrku do auta a chňapne po batohu. Pak doběhne ke mně. „Díky, Laro Jean,“ usměje se, když nasedne do mého auta. Ruce si zahřívá před průduchy klimatizace, ze kterých sálá teplo.

Vyjíždíme z naší čtvrti a já řídím co nejopatrněji, protože silnice jsou po mrazivé noci zledovatělé.

„Už ti to řízení fakt jde,“ pochválí mě Josh.

„Dík.“ Taky jsem trénovala, sama i s Peterem. Pořád jsem ještě občas nervózní, ale vždycky, když nasednu do auta a vyjedu, je ta nervozita o něco menší, protože teď už vím, že to dokážu. Takovou jistotu máte jen tehdy, když něco děláte pořád dokola.

Už jsme skoro u školy, když se Josh zeptá: „Kdy se spolu začneme zas bavit? Jen abych měl představu.“

„Teď se bavíme, ne?“

„Víš, jak to myslím. To, co se stalo s Margot, je jen mezi náma dvěma – my dva přece můžeme bejt kamarádi jako předtím, ne?“

„Joshi, jasně že budeme zase kamarádi. Ale vždyť jste se s Margot rozešli sotva před měsícem.“

„Ne, rozešli jsme se v srpnu. Pak se před třema tejdnama rozhodla, že se chce dát zase dohromady, a já nechtěl.“

Vzdychnu. „Ale proč jsi nechtěl? Jen proto, že je to vztah na dálku?“

Josh taky vzdychne. „Mít vztah je dřina. To uvidíš sama. Až s Kavinským budete nějakou dobu, tak pochopíš, co tím myslím.“

„Panebože, ty jsi ale všeználek. Největší všeználek, kterýho jsem kdy potkala, teda hned po ségře.“

„Po který?“

Cítím, jak ve mně bublá zahihňání, a rychle ho potlačím. „Po obou. Obě dvě jsou všeználci.“

„A ještě jedna věc.“ Josh zaváhá, ale pak pokračuje. „S Kavinským jsem se spletl. To, jak se zachoval, když vylezlo to video… Je vidět, že je to dobrej kluk.“

„Díky, Joshi. Jo, to fakt je.“

Josh přikývne a pak už se mezi námi rozhostí příjemné ticho. A já jsem ráda, že bylo přes noc hnusně a že mu ráno zamrzlo auto.

16

Další den sedím po vyučování na lavičce před školou a čekám na Petera, když z dveří vyjde Genevieve. U ucha má telefon. „Pokud jí to neřekneš ty, tak já jo. Přísahám, že jí to řeknu.“

Skoro se mi zastaví srdce. S kým to mluví? S Peterem určitě ne.

Pak ze dveří vyběhnou její kamarádky Emily a Judith a Gen okamžitě zavěsí. „Kde jste, vy trapky?“ osopí se na ně.

Emily a Judith si vymění pohled. „Klídek, Gen,“ řekne Emily a já úplně vidím, jak kolem ní našlapuje po špičkách, snaží se chovat jakoby nic, ale hlavně nechce Gen ještě víc popudit. „Na nakupování máme ještě spoustu času.“

V ten okamžik si Genevieve všimne mě a její podrážděný výraz je ten tam. „Ahoj Laro Jean,“ zamává na mě. „Čekáš na Kavinského?“

Přikývnu a dýchnu si do dlaní, jen abych jen tak neseděla. Ale taky proto, že je zima.

„Ten kluk má vždycky zpoždění. Vyřiď mu, že mu večer zavolám, jo?“

Bez přemýšlení kývnu a Gen se zavěsí do svých kamarádek a odejde.

Proč jsem přikývla? Co to se mnou je? Proč se mi nikdy nepovede přijít na nějakou pádnou odpověď? Když Peter konečně přijde, ještě pořád si v duchu nadávám. Peter si sedne vedle mě na lavičku a obejme mě kolem ramen. Pak mi laškovně prohrábne vlasy, jako to dělává Kitty. „Jak je, Coveyová?“

„Dík, žes mě nechal čekat venku na mrazu,“ odseknu a přitisknu mu na krk ledové prsty.

Peter vyjekne a uskočí. „Vždyť jsi mohla čekat vevnitř!“

To má pravdu. Kvůli tomu stejně naštvaná nejsem. „Gen ti vzkazuje, že ti večer zavolá.“

Peter zvedne oči v sloup. „Ona do toho prostě musí rejpat. Nenech se vytočit, Coveyová. Gen prostě jen žárlí.“ Vstane, natáhne ke mně ruku a já se ho zdráhavě chytnu. „Pojď, vezmu tě na horkou čokoládu, abych ti zas trochu rozproudil krev v tom tvým ubohým promrzlým těle.“

„To se ještě uvidí.“

V autě na mě neustále vrhá kradmé pohledy, aby zjistil, jestli jsem ještě naštvaná. Dlouho už tu ledovou masku neudržím, je to únavné. Nechám Petera, aby mi koupil horkou čokoládu, a dokonce se s ním i podělím. Ale marshmallow mu nedám ani jeden.

Večer mi na nočním stolku začne vibrovat mobil a já se ani nemusím dívat na displej a vím, že je to Peter. Vyndám si z uší sluchátka a zvednu telefon. „Ahoj.“

„Co děláš?“ Jeho hlas zní tlumeně, jako by ležel.

„Domácí úkoly. Co ty?“

„Už jsem v posteli. Jen jsem ti chtěl popřát dobrou noc.“ Odmlčí se. „Hele, jak to, že ty mi nikdy nevoláš, abys mi popřála dobrou noc?“

„Nevím. Asi mě to nikdy ani nenapadlo. Chceš, abych ti volala?“

„No, jako nemusíš , jen mě to zajímalo.“

„Já myslela, že tyhle večerní telefonáty nemáš rád. Napsal jsi to i do naší smlouvy. Pamatuješ? Tvrdil jsi, že Gen vždycky trvala na tom, aby byla každej večer poslední člověk, kterýmu voláš, a že tě to štvalo.“

Peter zaúpí. „Mohli bysme o ní přestat mluvit? A taky, jak to, že máš tak dobrou paměť? Ty si snad pamatuješ úplně všechno.“

„Je to můj dar a moje kletba.“ Zvýrazním si v textu další větu a pokusím se přidržovat mobil u ucha jen ramenem, ale pořád mi vyklouzává. „Takže jak, chceš teda, abych ti každej večer volala, nebo ne?“

„Uch, zapomeň na to.“

„Uch, tak dobře,“ odfrknu a cítím, jak se na druhém konci usmívá.

„Čau.“

„Čau.“

„Počkej ještě – donesla bys mi zejtra k obědu takovej ten jogurtovej nápoj?“

„Popros.“

„Prosím.“

„Pěkně popros.“

„Čau.“

„Čáááu.“

Trvá mi ještě dvě hodiny, než dodělám domácí úkoly, ale když potom konečně usínám, usínám s úsměvem na rtech.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .