KOLJA

Smyčcové kvarteto hraje Dvořáka a pochutnává si na něm.

Sál má dobrou akustiku, ale není to koncertní sál. To by tu bylo víc místa, první houslista by nemohl mít u nohou láhev piva, cellista by nemohl hrát zutý a za zády druhého houslisty by nestálo štokrle s pocintanou azbestovou deskou a na něm elektrický vařič s konvicí, z jejíhož hrdla právě začíná unikat pára.

Violoncellista se jmenuje František Louka a stojí za zevrubnější prozkoumání. Jeho plnovous i vlasy byly možná před nedávnem pepř a sůl, ale teď už je to skoro samá sůl, která ve vlasech nemá ani kde sídlit, jak jsou prořídlé. Věkový odhadce by ho ocenil na pětapadesát. Pod vysokým čelem má však docela živé oči a i jinak je živý.

Například v okamžiku, kdy se do Dvořákovy jímavé harmonie jako šídlo zapíchla parní píšťala konvice z vařiče, využil Louka půlové pauzy k tomu, aby obratným pohybem svého smyčce pištící konec hubice odstřelil na podlahu.

Píšťala se odkutálela k dámským lodičkám, do kterých jsou obuty docela dobře formované dámské nohy. A ty nohy vedou vzhůru k sukni, kterou vyplňuje solidní zadnice. Patří pětačtyřicetileté zpěvačce Kláře Koutské. Se svetříkem přehozeným přes ramena a s notovým partem v natažené ruce (potřebovala by brýle, ale ještě se jí do nich nechce) právě začala zpívat.

Její dobře posazený alt se vznesl ke stropu, odrazil se od něj a teď padá dolů do hlubiny až k uším hrstky pozůstalých, kteří v obřadní síni strašnického krematoria zvlhlýma očima civí na rakev obloženou věnci.

Violoncello má zase pauzu. Louka obrátí notový list, a protože mu zbývá ještě pár vteřin času, sáhne zpěvačce na zadek, který je soustředěným pěveckým výkonem semknut do nebývalé pevnosti. Zřejmě se to nestalo poprvé, ale Kláru to přesto zaskočilo. Hlas se jí podlomil tak, že to zaznamenají i hudebně citlivější pozůstalí a vymění si v lavicích tázavé pohledy.

Zpěvačka své hlasové zakolísání překoná a pro jistotu ukročí z Loukova dosahu, ale málo. Několika následujících taktů bez cella využije starý nemrava k tomu, že jí dlouhým smyčcem pozvedává sukně výš a výš, což jeho tři kolegové periferním viděním potěšeně vstřebávají, ale tak, že Dvořákovi není ani v nejmenším ublíženo.

Když skladba dozní a za rakví, kodrcavě couvající k žárovišti, se zavře opona, hudebníci balí svá fidlátka.

Altka Klára se otočí a s pohledem na Louku, jenž si chvatně obouvá polobotky, vzdychne:

„Ty hajzle, kdy tě ta puberta pustí?“

A procházejíc mezi muzikanty, uštědří Loukovi pohlavek. Je spíš kamarádský než nepřátelský.

„Kdo si dá kafe?“ ptá se první houslista Pekárek nad konvicí.

„Já,“ přihlásí se Klára a k ní se připojí i violista.

„Ty ne, Franto?“

„Ne, já pádím,“ odpoví Louka, ukládaje svůj objemný nástroj do otlučeného pouzdra.

„Jo, ty zase pádíš,“ nalévá první houslista vřelou vodu do šálku. „Louka, ty budeš v balíku teda. Ty jdeš z kšeftu do kšeftu…“

„Já určitě. Jardo, puč mi stovku, do pondělka,“ zažebrá tlumeně Louka.

První houslista nahlédne do své prkenice a podá mu zelenou stokorunu.

„Vrátím,“ ubezpečí ho cellista, přehazuje si pouzdro opatřené řemenem přes rameno jako obrovitou, bachratou pušku.

„Já vím, jinak bych ti nepučil,“ odtuší houslista při zalévání další kávy.

Když se za Loukou zavřou dveře, Pekárek zakroutí hlavou: „To jsou poměry. Takovej hráč…“

Zpěvačka spustí z dlaně do své kávy jednu pilulku umělého sladidla a zeptá se:

„A ví někdo, co vlastně proved?“

Narvaná tramvaj zabrzdí ve stanici Krematorium, a třebaže to vypadá beznadějně, Louka se do ní i se svým černým břemenem vměstná. Dveře se zavřou a venku zůstane jen skřípnutý šos jeho pláště.

Jako brouk kvapník spěchá pak František Louka se svým futrálem na hřbetě mezi hloučky smutečně oděných lidí do svahu k motolskému krematoriu.

Z kruchty u stropu obřadní síně se nesou tóny varhan.

Tentokrát si pozůstalí přáli Fibichův Poem.

Zadýchaný Louka spěšně vyjme cello z pouzdra, cestou k notovému pultu napne žíně smyčce a přidá se.

„To je dost,“ přivítá ho varhaník Musil vyčítavýma krátkozrakýma očima, kterýma po opozdilci loupne přes horní obroučky svých silných brýlí. Louka hraje dojemně a zejména vibratem levé ruky se snaží kolegu usmířit.

Na parkovišti nakládá Louka nástroj do Musilova wartburga kombi a dál u varhaníka šplhá: „To je ideální auto, tohleto. Prostorný…“ „Aspoň trabanta by sis měl opatřit,“ přibouchne Musil vztekle zadní dveře. „Poněvadž ty to prostě nestíháš, Franto. Nezlob se na mě, ale ty to nestíháš. A cellistů je halda. Ne takovejch jako ty, ale na funusy stačej. Jak já to mám zdůvodnit?“

„Já vím. Promiň,“ řekne Louka a nastoupí do auta.

Jedou živou odpolední Prahou. Je to čas, kdy továrny vypustily do ulic své zaměstnance. Na refýžích jsou jich celé hrozny. Kremační hudebníky zajímají zaměstnankyně. Jednu, která chtěla přeběhnout na ostrůvek a v poslední chvíli si to rozmyslela, Musil málem přejel.

„Tý by bylo škoda,“ řekne Louka, když brzdy dokvičí a dívka s omluvným úsměvem odběhne k tramvaji.

„To teda jo,“ souhlasí Musil, na okamžik sejme brýle, dýchne na skla a očistí je o klopu saka.

„Krásná holka,“ ohlédne se ještě Louka. Pak se zeptá:

„Kolik takovej trabant dneska stojí?“

„Novej, nebo starej?“

„Starej.“

„Ty potřebuješ kombíka… Dvacet, pětadvacet tisíc.“

Louka si hvízdne.

Po pravém chodníku jdou jejich směrem tři holky v minisukních. Musil zpomalí a oba staří kocouři nostalgicky zezadu pozorují jejich obyčejnou chůzi jako vzácný nebeský úkaz.

Auto jedoucí za nimi vyšle Musilovi do zpětného zrcátka šleh dálkových světel, aby se neloudal.

„Dyk už jedu, blbečku,“ odpoví mu varhaník a přidá plyn. Když wartburg trojici dívek mine, Musil otočí hlavu, aby si je prohlédl i zepředu. Vzápětí toho lituje.

„No, řeknu ti, zezadu to bylo lepší.“

„Já se neotočil. Já je mám furt krásný. Nadosmrti,“ usměje se Louka.

„Ty, Louka, ty jsi přece s tím symfoňákem sjezdil celej svět. Jaks to tam dělal se ženskejma? Francouzky, Taliánky, mulatky…“

„Nijak. Já jsem levej na jazyky. A přitom jsem ukecávač. A jak neznáš jazyk, tak neukecáš.“

Musil se zasměje: „Jedině tak v Rusku, viď? Chóčeš ili něchóčeš?“

„I na tu ruštinu jsem levej, člověče,“ řekne Louka. „Tak dvacet tisíc, říkáš… To je teda beznaděj.“

S nástrojem na zádech stoupá František po schodišti malostranského domu. Do ruky mu přibyla láhev zabalená do papíru a pytlík s nějakým jídlem. Zadýchá se a musí si na chvíli odpočinout.

„Zdravíčko, mistře!“ zahlaholí soused v montérkách, který ho míjí směrem dolů.

„To bych potřeboval,“ odtuší Louka.

„Z koncertu, z koncertu? Měli jste úspěch?“

„Děsnej,“ řekne spíš pro sebe František.

„Dělám brzdový obložení,“ ozve se muž už zdola.

„Sám?“

„No jo, já si dělám všechno sám.“

Ve čtvrtém patře široké schody končí a dál k půdě už pokračují úzké. Po nich se Louka vydá.

Když odemkne staré dveře s ručním nápisem Nezvoňte, tlučte ! a zvedne z podlahy noviny a dvě poštovní složenky, nad nimiž nešťastně vzdychne („Složenky, vy krávy zelený, nenažraný!“), octne se Louka konečně doma – ve věži.

Okny dopadá odpolední slunce na hřbety knih v policích, na starožitný šatník a na širokou postel, která zůstala tak, jak z ní ráno vylezl. Louka otevře okno, aby sem pustil vzduch, a vyplaší tím pár holubů. Kdybychom s ním mohli vyhlédnout ven, museli bychom uznat, že výstup stál za to. Jako dobře nasvícený mistrovský obraz by nás do očí uhodila barokní věž Mikulášského chrámu a vedle ní jako geniální kýč Pražský hrad.

Louka se v šatech natáhne na rozestlané lůžko a sáhne po telefonu. Dá si ho na prsa a vytáčí číslo.

„To jsi ty, Helenko? Tady Louka. Tak se ti mi udělalo nějak smutno, a že nevíš, na koho jsem si vzpomněl? Na tebe. No jo. Nebála by ses v noci ve věži? Do divadla? Aha. Nezlobím, jak bych se na tebe moh zlobit… Ozvu se. Jo. Tak utíkej. Ahoj.“

František stiskne vidlici a po paměti vytočí jiné číslo.

„To jsi ty, Zuzi? Tady Louka. Tak se ti mi udělalo nějak smutno, a že nevíš, na koho jsem si vzpomněl? Na tebe. Jo von je doma? Tak ahoj.“

Neúspěšný telefonista zavěsí, vzdychne a vstane, aby něco pojedl. Vyndá z pytlíku dva rohlíky a šunku v aspiku. Sedne si ke stolu, zapne tranzistorové rádio, které má zřejmě stabilně naladěno na Svobodnou Evropu, opře si o ně Mladou frontu, jí a kouká do novin.

Hlas z přijímače tvrdí něco v tom smyslu, že komunistický režim v Československu mele z posledního. Titulek z novin namítá: Socialismus – naše neochvějná jistota. Pozorné oko by zaznamenalo, že noviny se vlivem zvuku zachvívají.

Louka sejme papír z litrovky červeného vavřince, ale pak si to rozmyslí a znovu ji zabalí.

Nalistuje v novinách inzertní rubriku, nasadí si na její drobné písmo brýle a čte:

Koupím VW Brouk – i poškozený.

Prodám Trabant 601/77 – vadná vlaštovka, cena 20 tisíc.

„Dvacet tisíc za vadnou vlaštovku… zloděj…,“ nesouhlasně mručí František. Při čtení si sundá kalhoty a zaleze do postele. Lampička nad jeho hlavou ozáří zarámovanou fotografii na stěně. Je to kolektivní snímek s nápisem Pražská filharmonie 1986. Mezi hráči na violoncella sedí i Louka. Má frak, u krku motýlka a šťastně se usmívá.

Je ráno plné ptačího zpěvu. Na hřbitově za strašnickým krematoriem není živáčka. Jen jedna stará paní hrabičkami upravuje hrob.

„Dobrý den,“ vyruší ji Loukův hlas.

„Dobrý den,“ rozpačitě odpoví vdova a trochu se zapotácí, jak se jí při napřímení zatočila hlava.

„Koukám na ten nápis. Ten by potřeboval obnovit,“ ukazuje Louka na jméno Otto Horáček na pomníku.

„To jo. Vopršelo to,“ souhlasí paní Horáčková.

„Já to dělám.“

„A co jako myslíte?“ nechápe paní.

„Písmena obnovuju,“ poklepe Louka na svou brašnu.

Žena si ho nedůvěřivě změří.

„A není to drahý. Pět korun zlatý písmeno, tři koruny stříbrný,“ upřesní Louka nabídku.

„Tady bych doporučoval zlato, poněvadž stříbro by na tom kameni nevyniklo.“

„Stříbro ne,“ souhlasí paní Horáčková. „A kolik by to dělalo dohromady korun?“

„Tady toho není moc,“ jede Louka prstem po nápisu:

Zde v pánu odpočívá Otto Horáček 1905–1979

„To máme šestatřicet písmen, to máme sto osmdesát korun. Ale jak to bude krásný.“

„A cože je to tak drahý?“ diví se vdova.

Louka sáhne do brašny, vyjme z ní lahvičku se zlatou barvou a nastaví ji mezi slunce a oči paní Horáčkové.

„Poněvadž je v tom rozdrcený pravý zlato. Vidíte ty šupinky? To jsou zlatý šupinky.“

„No, potřebovalo by to. To jo,“ váhá žena s pohledem na omšelý nápis.

„Škoda, že se pán psal s dvěma T,“ ukazuje Louka na křestní jméno. „Hned by to bylo o pět korun levnější. Ale víte co? Ty letopočty vám udělám jako pozornost podniku, čili by to bylo mínus čtyřicet, pomlčku vem čert, to máme sto čtyřicet korun. To jde, ne?“

„No, to už jde,“ uleví se paní Horáčkové. „A platí se předem?“

„Vůbec ne. Až přijdete zase zalejvat, zaplatíte to tomu mladýmu hrobníkovi a on mi to pak dá.“

Při těch slovech vytáhne Louka z brašny plátěné modrákové sáčko a oblékne si ho.

„Nejdřív to odmastíme…,“ řekne a přetře nápis hadrem namočeným v ředidle. „Kdyby pan manžel žil, určitě by s tím souhlasil,“ dodá nesmyslně.

„Jó, to byste ho musel znát. Ten byl na korunu… jéjej,“ mávne rukou vdova při vzpomínce na nebožtíka.

„Fando!“ ozve se od kremační budovy. Louka se ohlédne po hlase.

Na pěšince stojí první houslista Pekárek a pantomimicky naznačuje fidlání. Louka přikývne. Při svlékání pracovního kabátku vdovu ještě uklidní:

„Mám tam nějakou práci. Ale, paní Horáčková, až přijdete příště, tak ten pomník nepoznáte. Celej ve zlatě.“

A zase hrajou Dvořáka a zpěvačka Klára Koutská opět vykročí v lodičkách na vyšším podpatku ke svému stanovišti.

Polkne a dá zaznít svému altu. Ačkoli má Louka její atraktivní zadnici na dosah a ačkoli je v Biblické písni dost taktů bez cella, Louka se k ničemu nemá. Ale co to? Klára jako by sotva znatelně ustupovala k violoncellu. Louka to zaznamená, ale nepřikládá tomu význam. Jenže Klára se pak dokonce ohlédne za sebe, až se to dá vykládat jako: Tak co s tebou dneska je? A ustoupí k němu při zpěvu tak blízko, že by byl hřích nedotknout se jí. Louka to však vydrží a ten hřích spáchá.

„Panebože,“ řekne Klára už v Loukově posteli, když spolu odpočívají po vichřici. Že to vichřice byla, o tom svědčí podlaha, kde se jako trosky tašek a hřebenáčů smetených ze střechy válejí boty dámské i pánské a prádlo spodní i svrchní. Láhev vavřince vypitá jen do půlky dotvrzuje, že nebyl čas na řeči.

„Louko, ty blbče, víš, jak dlouho jsem na tohle čekala? Dva roky,“ mluví Klára se zavřenými víčky, z nichž se fialová barva líčidla rozmázla až ke kořeni nosu. „Od pohřbu uvaděčky Hájkové z Národního divadla. Tam jsem s vámi prvně zpívala.“

„To je hrozný,“ řekne Louka.

„Takovou dobu,“ přikývne Klára a škytne.

„Je hrozný, že měříme čas na pohřby,“ upřesní svůj pocit František. „Jako funebráci.“

Klára ho políbí mateřsky na čelo a vyhlazujíc mu ukazováčkem vrásky řekne:

„Tys nebyl nikdy ženatej, viď?“

„Ne. Nebožtík táta mi vštěpoval: Jestli chceš v hudbě něčeho docílit, nežeň se. Hudba je celibát.“

„Celibát – nelíbat,“ řekne Klára a znovu škytne.

„Ty máš škytavku nebo co,“ usměje se Louka.

„Já to mám vždycky, když… je to hezký. Vždycky potom.“

Louka uchopí její ruku a poradí jí:

„Kousni se do malíčku a drž. Tam jsou škytací body.“

Klára stiskne svůj malíček v zubech a Louka pokračuje:

„A potom, když jsem… přestal bejt mladej, tak už jsem do ženění neměl chuť. Nechceš se vdávat, doufám?“

„Děkuju. Už jsem,“ odtuší zpěvačka a škytne.

„Taky je dobrý proti škytavce odkrvit levou nohu a pravou ruku.“

„Levou nohu a pravou ruku?“ diví se Klára a Louka jí s chutí pomůže propnout její hezkou nohu směrem vzhůru.

Od okna se ozvou podivné škrabavé zvuky. Klára zvedne hlavu: „Co to je?“

„Holubi. Brousej si zobáky. Vo plech,“ vysvětlí Louka.

„Proč tě vyhodili z filharmonie, když jsi tak dobrej hráč?“ zeptá se Klára.

„Zakázali mi jezdit do zahraničí. A takovej cellista je pro symfoňák nepoužitelnej.“

„Protože ti emigroval bratr?“

„Co ty všechno nevíš…,“ podiví se Louka a přikývne: „Protože mi emigroval bratr. Ale hlavně proto, že jsem blbej. A když mně se o tom nechce mluvit.“

„Tak o tom nemluv,“ souhlasí Klára s nohou a rukou nahoře, a protože už dlouho neškytla, pochválí si to: „A víš, že to pomáhá?“ Pak se vrátí k holubům: „A proč voni si ty zobáky brousej?“

„To ti rád vysvětlím,“ odpoví Louka a nadechne se k delšímu výkladu: „Aby je měli vostrý.“

„Jsi blbej,“ zasměje se Klára a škytne.

Nápis na hrobě pana Horáčka už je téměř celý pozlacený. Loukovi zbývají poslední dvě písmena.

Hřbitovní cestou sem přijíždí zelená multikára. Řídí ji osmnáctiletý Ládík a vedle něho s koleny až na předním skle sedí asi pětatřicetiletý hrobník Brož. Vozidlo zastaví u písmomalíře a Ládík vypne motor.

„Čest práci,“ pozdraví Brož, když vystoupí, a třískne dveřmi kabiny.

„Dejž to pámbu,“ odpoví Louka.

„Heleďte, mám pro vás tisíce zakázek,“ vytahuje Brož z kapsy papírek. „Tři ve zlatě a dvě ve stříbře. Tady to máte podchycený, římský jsou oddělení a arabský jsou čísla hrobů.“

„No, to je krása. Hrobník jako vy, pane Brož, to je radost pro celej hřbitov. Dík,“ oceňuje to Louka a zastrčí si papírek do kapsy.

„Ale dobře to děláte, viď?“ obrátí se Brož na Ládíka, který také opustil káru a došoural se sem.

Ládík přikývne.

„Snažím se, no. Abych nepřetáh…,“ pokračuje Louka v pozlacování. Vypadá to, že návštěva hned tak neodejde.

„Pane Louka, vypravujte vo tom koncertě v Americe,“ požádá po chvíli hrobník.

„O kterým?“

„V tý hale, jak jste hráli.“

„Ale to už jsem vám říkal,“ diví se Louka.

„Tady Ládík to neslyšel,“ řekne Brož.

Louka pohlédne na mladíčka s dlouhými mastnými vlasy a s očima modrýma, jako mají husy.

„To bylo v Novým Yorku. Hráli jsme Mou vlast…“

„Vod Dvořáka, chápeš,“ vysvětlí Brož Ládíkovi.

„Od Smetany,“ pokračuje Louka. „A ta Carnegieho hala byla našlapaná k prasknutí. Uvítání teda nebylo nic moc. Takovej vlažnej potlesk ze slušnosti. A my byli utahaný z cesty. Ale postupně jsme tu únavu jakoby setřásali…“

„Ty různý rasy jste neřek,“ připomene hrobník.

„Jo, rasy. V tom hledišti obrovským seděli Číňani, Japončíci, Mexičani, černoši… Jeden takovej obrovskej, co přes něj ty vzádu neviděli…“

„Jako boxer těžký váhy vypadal,“ doplní pro Ládíka Brož.

„A já si tak říkal, co takovejhle kolohnát s rozpláclým nosem a s vlasama jako drátěnka na nádobí může mít z tý naší Vltavy. Nebo z Tábora. Vždyť ani neví, co to je.“

„Teď poslouchej, kamaráde,“ upozorní Brož Ládíka.

„A jak jsem říkal, ta únava z nás opadávala a my jsme do toho začali šít jako ševci. Z dirigenta stříkal pot až na nás, byl takovej zabejčenej, a když dával nástupy tutti a forte, to bylo, jako když se votřepe mokrej pes.“

Tomu se mlčenlivý Ládík zasměje.

„Nesměj se, vole. Vo kolik zhubne takovej derigent, řekněte,“ žádá Brož úplný text i s poznámkami na okraj.

„Takovej dirigent shodí za koncert i tři kila,“ uspokojí ho Louka. Brož pohlédne na Ládíka, co tomu říká, a Ládík uznale přikývne.

„A když jsme dohráli, bylo ticho. Dvě tři vteřiny naprostýho ticha. A pak se to strhlo.“

„Potlesk, rozumíš,“ vpašuje do toho rychle Brož pro Láďu.

„Ale takovej, že jsme se lekli. To bylo, jako když se utrhne skála a teď se to na vás valí. A jak se děkujeme, tak já očima vyhledám toho černýho chlapa. A ten člověk stál, plácal o sebe těma svejma tlapama, co jsou na dlaních růžový, a tomu člověku se po tý jeho africký tváři koulely slzy, pánové, jako hrachy. I když neměl potuchy, že Vltava je nějaká řeka někde v Evropě, to mu bylo fuk, poněvadž ta hudba ho přemohla. Protože hudbu nezajímaj rasy a národy, pánové, ta to bere šmahem. – No a já jsem hotovej,“ utře Louka hadrem kapku zlata pod posledním písmenem a pohlédne na své posluchače.

Smyčcové kvarteto hraje Z mého života. Tóny čtyř nástrojů se vážou do podivuhodné spleti, která je drásavá a konejšivá zároveň. Snadno si představit, jak nás nitky té skladby vynesou jako loutky vysoko nad prosluněný hřbitov.

Sluneční paprsky protínají šero u stropu krematoria, kde čtyři hudebníci tkají tu kouzelnou osnovu. Z žíní Pekárkova smyčce sněží pod kobylku houslí bílý prášek kalafuny, Loukova levá ruka přiděluje violoncellu vibrato, jímž jeho neohrabaný nástroj dosahuje své smutné něhy. Všichni muzikanti soustředěně koncertují, až by při tom náhodný divák docela zapomněl, že je v domě pohřbů.

Usnadnil by mu to i pohled na Kláru. Ženy v jejím věku, jak známo, stárnou rychleji ve tváři než na těle. Čas, který jim nelítostně pracuje kolem očí a úst, jako by se ještě styděl vstoupit pod šaty a mnohá místa ponechává nepřiměřeně dívčí. Například ňadra. Jak se zpěvačka sklání nad čtyři hrnky, aby hudebníky odměnila kávou, jsou vidět téměř celá.

Klára pohlédne na hrajícího Louku. František to vycítí a jejich oči se na chvíli setkají.

Velký černý pták v kleci řekne: „Povídám, nech toho! Povídám, nech toho!“

Louka ho se zájmem pozoruje.

„Co to je za ptáka?“ zeptá se.

„Loskuták posvátný,“ odpoví hrobník Brož a vytáhne zátku z hrdla bílého rulandského. Když pták uslyší ten zvuk, řekne: „Na zdraví! Na zdraví!“

„Krásně mluví,“ podiví se Louka.

„Až moc. Vysloveně užvaněnej pták,“ řekne Brož, a nalévaje do hořčičných skleniček, přejde rovnou k tématu, kvůli němuž Louku pozval k sobě domů:

„Ten trabant, jak jste říkal, by byl řešitelnej.“

„Trabant jo, ale peníze na něj, pane Brož…“

„No dyť! Vo to právě jde. Takovej melouch jste ještě neměl. Třicet tisíc za den. Ale je to jednorázovka,“ napíná hrobník svého hosta, sypaje rybkám v akváriu sušené mšice.

Louka se i s židlí natočí k akváriu. Ale Brož ho ještě chvíli nechá pozorovat tlamičky ryb, vynořující se na hladinu pro potravu, než řekne: „Vy jste svobodnej, aspoň jste říkal.“

Louka přikývne.

„No a tím pádem před váma leží třicet tisíc. Jen je takhle shrábnout,“ shrne hrobník ze stolu pomyslnou hromadu peněz.

Do místnosti vtrhnou dvě Brožovy dcery. Pětiletá Zuzka nese v náruči štěně a tříletá Táňa volá:

„Tati, Andy má klíště!“

„A už je nacucaný, podívej,“ ukazuje Zuzka mezi chlupy pod obojkem. Brož sáhne na polici pro olej. Za dětmi sem proklouzly dvě kočky a třou se Loukovi o nohy. Louka to trpně snáší.

„Más doma taky nějaký zvíze?“ osloví ho malá Táňa.

„Zvíře? Nemám,“ přizná Louka.

„A nějaký dítě más?“

„Taky ne,“ odpoví vyšetřovaný a je na něm znát, že rozhovor s dětmi mu působí rozpaky.

„A co más?“

Louka pokrčí rameny a byl by raději, kdyby konfrontace s tímto divným živlem skončila.

„Jděte si hrát, já mu to vykroutím,“ poručí hrobník dcerám. Když se za nimi zavřou dveře, pokračuje v řeči, dělaje přitom ukazovákem krouživé pohyby na psím krku:

„Já to nebudu protahovat, pane Louka: jednalo by se vo svatbu. Máme takovou starou, aby se tak řeklo, tetu.“

„Tak to ne, pane Brož. Ženit já se nehodlám, a se starou tetou už vůbec ne,“ ohradí se Louka.

„Počkejte, ta teta je Ruska.“

„Ještě ke všemu Ruska!“

„Nejde vo tetu. Ta teta má neteř.“

„Ani neteř, pane Brož,“ vrtí hlavou František.

„Heleďte, pane Louka,“ ztiší Brož hlas. „To, co vám teďkonc řeknu, to vostane jenom mezi náma, platí?“

S těmi slovy vnutí Loukovi svou naolejovanou pravici.

„Byla by to fingovaná svatba.“

„Na zdraví! Na zdraví!“ vmísí se do hovoru pták.

„Má pravdu, my vůbec nepijeme,“ přiťukne si Brož s Loukovou skleničkou.

„Ta neteř je tady na pozvání tý tety a potřebuje naše občanství, rozumíte. Aby nemusela zpátky do Ruska.“

„Ta neteř?“

„Ta neteř. Mimochodem pěkná holka. A je to!“ vykroutil Brož konečně klíště a prohlíží si odpornou bobuli na prstě. Utrhne kus novin, zapálí je v popelníku, a když hodí cizopasníka do plamene, utrousí:

„Tady se pohřbívá žehem, parazite.“

A hned naváže:

„Za půl roku se rozvedete – a jste zase svobodnej jako pták.“

Ozve se cvrlikavé zazvonění telefonu. Brož na to nereaguje, přestože má telefon u ruky, a čeká na Loukovu odpověď. Při druhém zazvonění pohlédne Louka na aparát:

„Telefon.“

„To dělá von,“ ukáže hrobník nad sebe do klece. „Von napodobí všechno. Kdyby tak nesral kolem, byl by to docela inteligentní tvor. Podívejte se,“ ukazuje Brož na ptačí trus v okolí klece. Přitom si Louka všimne, že má Brož od loskutáka pokálená záda.

„Kolika se dožívají let?“ zeptá se Louka, aby odvedl řeč od hrobníkova šíleného nápadu se svatbou.

„Na svobodě třicet, v zajetí dvacet.“

„No vidíte, a vy chcete, abych se ženil,“ vrátí Louka sám debatu do starého koryta. „Na svobodě se dožíváme vyššího věku. V zajetí nás máte na lopatě raz dva.“

Do kuchyně vejde paní Brožová. Na břiše, prozrazujícím vysoký stupeň těhotenství, nese druhé štěně.

„Není tady Andy?“

„Je. Měl klíště,“ pustí Brož Andyho z klína.

„Fuj. Já se lekla, že utek. Dobrý den!“

Paní Brožová by se asi ráda s hostem přivítala, ale hrobník o to viditelně nestojí:

„Nech nás, Maruš. Máme jednání,“ řekne.

„Jo. Pojď sem, já už tě viděla někde přejetýho, ty moulo,“ vezme paní hrobníková Andyho láskyplně na římsu svého břicha, a ještě než odejde, řekne:

„Pepo, víš, co si o tom myslím.“

„Klid, Maruš, nestarej se,“ utne ji Brož.

„Fingovaná svatba, pane Louka! Na voko! Jako! Za čtyřicet táců,“ naváže Brož, když se za manželkou zavřou dveře.

„Říkal jste třicet,“ opraví ho Louka.

„Dala by i čtyřicet, kdyby na to přišlo. Trabant kombi, a ještě vám dvacítku odepíšu z dluhu. Mně se to jeví jako lepší kšeft než pozlacovat hroby,“ řekne Brož.

„Hroby! Samý hroby! Sakra práce!“ připomene se loskuták posvátný. Hned potom se ozve od podlahy dupnutí.

Louka překvapeně pohlédne pod stůl. Je tam králík.

„Máte dost zvířat, koukám,“ řekne.

„Při hrobnickým povolání je to nutný. Živý tvory mít kolem sebe, si myslím. Jmenuje se Naděžda a byla by to čistě formalita. Tak co, pane Louka?“

„Tak nic, pane Brož,“ řekne František. „Na to já nejsem, opravdu. To není pro mě.“

Po trati přehřmí rychlík a lodyhy plevelů kolem ní se ohnou proudem vzduchu.

František Louka sedí u okna a čte noviny. Před očima má jejich zadní stranu, zatímco na té přední stojí:

Perestrojka se týká všech.

Co léta vázlo, náhle jde.

Satira je křehká květinka.

Louka si promne oči, spustí noviny na klín a dívá se na ubíhající krajinu.

Nedlouho nato, violoncello v jedné a kufřík v druhé ruce, kráčí František svým rodištěm. Nízké domky se střídají s jednopatrovými. Louka se pozdraví s cyklistou a pak s listonoškou.

„Za maminkou, za maminkou?“ usměje se pošťačka.

„No jo,“ přisvědčí František.

Výstavní budova sekretariátu strany je úplně nová a parkují před ní dvě tatry 613.

„To koukáš, Fando, co?“ ozve se z vozíčku vousatý invalida. „Ahoj, Honzo, jak to jde?“ pozdraví ho Louka.

„My říkáme, jak to jede.“

„Tak jak to jede?“

„Z kopce to jde. Víš, jak se to jmenuje, ten barák? Jmenuje se to Kokos,“ řekne vozíčkář tlumeně.

„Kokos?“

„No. Komunistickej kostel,“ rozesměje se Honza kuřáckým smíchem, který přejde v kašel tak mocný, že ho Louka musí herdou do zad zachránit před zadušením.

„Za matkous přijel?“ utírá si veselý muž slzy.

„No jo,“ odpoví zase Louka.

Kráčí náměstím, kde jsou vysázeny červené tulipány do tvaru pěticípé hvězdy. Lenin na soklu uprostřed vystrkuje bradku k nebi, jako by se opaloval.

Z reproduktorů městského rozhlasu vyrazí pochod a po něm ženský hlas s mnohonásobným echem ze vzdálenějších ulic:

„Upozorňujeme chovatele králíků na králičí mor a nutnost očkování. Bližší informace podá soudruh Bílý, předseda Svazu chovatelů drobného hospodářského zvířectva.

Dále chceme pozvat milovníky vážné hudby na koncert z díla skladatele Vivaldiho, který se koná dnes ve dvacet hodin v obřadní síni radnice. Hraje František Louka na cello a posluchači JAMU z Brna. Vstupné patnáct korun.“

To už se Louka zastavil u staré vily a otvírá branku. Těžké dveře, na nichž slunce zkroutilo zbytky laku do lišejníkovitých tvarů, se za Loukou s vrzotem zavřou, a tím zanikne pochod, kterým končí relace místního rozhlasu.

Domem zní klavír. Je to školácké hraní, které zadrhává a vrací se tam, kde došlo k chybě.

Louka postaví pouzdro se svým nástrojem ke stěně, kde visí starý plakát. Je na něm studentské smyčcové kvinteto. Holobrádek sedící za violoncellem je samozřejmě František.

Návštěvník, o němž se ještě neví, prodlí očima na předmětech domova. Je tu ošklivý stojan na kytky, z jehož horních květináčů visí asparágus a voděnka dolů k několika kaktusům. Je tu vyšívaný obraz: bílou krajinou teče modrý potok překlenutý lávkou. A dva výjevy na odřezcích břízy, kam neznámý umělec zakomponoval kolorované pohlednice Svatého kopečku a Svaté hory. V koutě je opřena hůl pobitá plíšky navštívených hradů a zámků.

Louka pověsí plášť na mosazný věšák vedle zrcadla, které je zašlé a trochu zkresluje, zhoupne se v kolenou, aby vyzkoušel, zda efekt pokřiveného obličeje, jímž se bavil v dětství, ještě funguje, a bez zaklepání vezme za kliku dveří do pokoje.

První ho spatří šestiletá holčička u kláves a přestane hrát. Pak teprve se otočí Loukova matka.

„Fráňo!“ zvolá s dojetím v hlase. S jednou rukou opřenou o klavír a druhou o ramínko své žákyně stará paní vstane a obejme syna.

„Tys přijel jedenáctkou, no tos mi udělal radost! Myslela jsem, že přijedeš trojkou. Maruško, necháme toho. Tohle cvičení máš jako opakování a přijď v úterý. A cvič. Dneska to byla bída s nouzí.“

Zatímco Maruška

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .