Vydra

Někdy říkám Otovi Vydra. Vzniklo to v sauně. Do sauny chodíváme nejčastěji v sobotu po mé páteční službě. Páteční služby nemám ráda, protože v sobotu mám po službě úplně prázdnou hlavu. Tak chodíme někdy o takových sobotách do sauny hotelu Step. V Saunovém světě hraje meditační hudba, stěny jsou obložené dřevem a ve vzduchu je aroma medu a máty. Nad sprchami jsou kádě s ledovou tříští a venku bazének, jen dvakrát dva metry na zchlazení po suché sauně. Oto nemá moc rád vodu, není ani otužilý. Do bazénku leze pomalu, zadržuje přitom dech, vykřikuje a šklebí se. Dělá to i trochu naschvál, aby mě pobavil. Potom se rychle ponoří pod hladinu, vypustí z úst pár bublin vzduchu, otřese se a utíká ven. Když pak stojí u bazénu a stéká z něj voda, připomíná mi bezbranné vydří mládě, které poprvé vlezlo do vody. Proto jsem mu začala říkat Vydra. Vydřičko, pojď sem, říkám a omotávám ho prostěradlem, které je mezitím, po několika rundách saunování, úplně promočené a studí. V baru si koupíme ledový čaj, lehneme si do odpočívárny, a já čtu časopisy o zdraví a kráse.

I minulou sobotu jsme byli v sauně, a když jsme se vrátili, přišla k nám Ema s Matúšem. Katka měla celodenní baletní soustředění. Od devíti ráno do čtyř odpoledne nacvičovali v baletním studiu podzimní vystoupení. Katka nemá na balet talent, tvrdí Ema. Tancovat chodí už dávno, začínala v kroužku Baby dance, kde nešlo o talent, ale o radost z pohybu. Holčičky se převlékly do dresů, které jim matky nechávaly šít u soukromnice. Jedna z maminek našla na internetu paní, která všem dětem ušila stejné bleděmodré dresy ozdobené blýskavými flitry. Holčičky neuměly ani pořádně chodit, ale nastoupené na parketách tělocvičny se nakrucovaly před velkým zrcadlem. Trenérka jim pouštěla hudbu a nacvičovala s nimi jednoduché sestavy. Vypadalo to jako nevinná zábava, aby si děti zvykly na pravidelný trénink, ale trenérka je zároveň sledovala a vybírala ty, v nichž se probouzel talent. Některé děti měly vrozený cit pro rytmus a přesný pohyb a z těch potom mladá ambiciózní cvičitelka sestavila dětskou baletní skupinu. Katku si nevybrala, v Katce to není, řekla prý Emě. Katka nemá dostatečně ohebné klouby a vždy čeká na znamení, kdy má začít, víte, co myslím, ona na to jednoduše nemá uši. Proto Ema zapsala Katku do Tanečního studia, kde se za hodiny baletu platí a může tam chodit kdokoli, talent netalent. Ale i tam jsou na vystoupeních šikovnější děvčata vpředu. Ta nadanější tancují na představeních malá sóla, a Katku dává cvičitelka vždycky dozadu, říká Ema. Katka dělá pokaždé jenom komparz. Ani na fotografiích z vystoupení ji není pořádně vidět, protože fotograf, kterého Taneční studio najímá, se soustředí na sóla a komparzistkám na fotografiích není vidět do tváře. Fotografie si rodiče objednávají přes internet a Katka se na fotografie vždycky těší, nemůže se dočkat, kdy tam už budou. Po každém vystoupení dotírá, mami, zkontroluj, jestli jsou tam už fotky. Ema si dělá starosti, bude jí to muset povědět. Možná by měla Katku zapsat radši na plavání. Ale to by Katka chtěla zase akvabely, to by musela znovu chodit do taneční přípravy a znovu by se ukázalo, že na tanec jednoduše nemá nadání.

Tak ji nech, namítá Oto, když ji to baví, lepší, než kdyby brala drogy. To ani neříkej, odpoví Ema, na to je snad ještě malá, a bere do náručí Matúše, který se začíná nudit a fňukat. Matúš se motá po pokoji, z police vzal panenku v tureckém kroji, suvenýr z naší dovolené v Antalii. Katka, Katka, opakuje. Pozor, Matúši, panenka je křehká, to není na hraní, Ema mu bere panenku a dává ji zpátky na polici. Katka, Katka, opakuje Matúš, Katka tancuje, řekne Ema. Katka je centrum Matúšova světa. Matúš fňuká a Ema mu podává sklenici s ledovým čajem, tumáš, napij se.

Pamatuješ, jak jsi chtěla chodit na koně, řekne Oto. Chtěla jsi, aby ti naši koupili koně, a taky se svět nezbořil. Bože, ano, vzpomíná Ema. To kvůli Erice. Pamatuješ si na Eriku. Erika každé ráno před vyučováním chodila do stáje čistit svému koni kopyta. Do školy přicházela celá rozrušená a vyprávěla, co se stalo v jízdárně. Chodila do školy s obrovskou taškou, v níž měla jídlo na celý den a nevím co ještě, všichni jsme ji obdivovali, že vstává každé ráno v pět a matka ji vozí do stáje, aby stihla postarat se o koně. No vidíš, a svět se také nezbořil, naši to považovali za nesmysl, abys byla nevyspalá a trmácela se ještě za tmy bůhvíkam. Jo, a matka se bála, že spadnu z koně, a potom, s pěti dětmi, kdo by mě vozil do stáje. A kůň je velké zvíře, říkala matka, s koňmi je třeba zacházet opatrně, kůň může být nebezpečný. Vzpomínám si na toho strýce, kterého prý v dětství kopl kůň, a bydlel potom celý život u starší sestry, celý život byl sestře na krku, jak říkala moje babička. Vydřičko, nechceš čaj, ptám se Ota a prsty mu prohrábnu vlasy na zátylku. Nedáš si čaj, Vydro? Vydra, směje se Ema, Vydra, jak milé.

Vím, že oslovím Ota Vydra, abych se připomněla. Abych připomněla náš svět, spikleneckou informaci, že Oto je moje vydra. Třebaže k tomu nemám důvod, mezi Otem a Emou se cítím trochu jako vetřelec. I když Ema byla ke mně vždycky přátelská a myslím si, že její chování je upřímné. I mně je Ema nejbližší ze čtyř Otových sourozenců. Ovšem jako první jsem poznala Leu. Leu jsem poznala dokonce dřív než Ota. Když máma ležela v nemocnici, napadlo mě, že bych se mohla vrátit a najít si jiné zaměstnání. Vrátit se domů, chtělo by se říct, ale ve skutečnosti nebyla Bratislava mým domovem. Samozřejmě jsem byla v Bratislavě mockrát. Na několika školních výletech, kdy nás pronajatým autobusem odvezli ráno k Bratislavskému hradu a odpoledne na Devín. Na Devíně jsme se všichni vyfotografovali pod kamennou věží, jejíž fotografie byla na přebalu učenice dějepisu. Potom jsme v sychravém počasí postávali před stánky s občerstvením a čekali, až si každý koupí párek v rohlíku nebo limonádu. Směli jsme si koupit buď párek v rohlíku, nebo limonádu, nevím proč, ale učitelka nám zakázala koupit si oboje. Tlačili jsme se před stánkem, a zatímco se polovina třídy ještě nedokázala rozhodnout, my ostatní jsme přešlapovali na zabláceném náměstíčku. Pojďme už, říkali jsme, co vám to tak dlouho trvá, Tomáši, proboha, pohni se. Takhle se to opakovalo každoročně, a párkrát jsme byly v Bratislavě i s mámou. Jednou jsme v Bratislavě koupily andulku, před Vánocemi v obchodě ve Steinerově ulici. Ale z Bratislavy se vždycky jelo domů. Dvě a půl hodiny ve vlaku. Na cestě nebyly žádné tunely, první tunel byl až mezi Žilinou a Vrútkami. Kromě toho obchodu ve Steinerově ulici a restaurace někde v centru, kde jsme se vždycky zastavily a máma mi objednala soté z vepřového masa, jsem v Bratislavě nic neznala. A později, když jsem chodila za mámou, Billu na rohu ulice, kde bydlela, lékárnu u Tesca, nemocnici a plovárnu. Po Bratislavě jsem se pohybovala podle mapy, neznala jsem názvy ulic, a později, když jsem v Bratislavě řídila auto, jsem nevěděla, které ulice jsou jednosměrné a kde je přikázaný směr jízdy. Autem jsem nejdřív jezdila velkými oklikami, objížděla jsem jednosměrné ulice, mýlila se, otáčela a couvala.

~ ~ ~

Přesto jsem se tehdy rozhodla, že se vrátím do Bratislavy. Ve Vídni už nebylo na co čekat. Začala jsem hledat na internetu kvalifikační a rekvalifikační kurzy, a na jednom internetovém fóru jsem našla Leu. Lea se ve skutečnosti nejmenuje Lea. Byla to jen přezdívka. Ve skutečnosti má jiné jednoslabičné jméno, jako každý z Otových sourozenců. Lea se chystala od září přihlásit do kurzu pro zdravotní sestry a hledala spolužačku, která by s ní o víkendech jezdila do školy do Brna. Protože v Bratislavě takové kurzy nebyly, v Bratislavě byla podmínkou maturita na střední zdravotní škole. A tu jsme ani jedna neměly. Tak jsem se seznámila s Otovou sestrou Leou. Lea přestala chodit do školy po prvním semestru a našla si práci v dentálním studiu, kde objednává pacienty na vstupní prohlídky a ústní hygienu. Ale Lea byla první, kterou jsem v Bratislavě poznala. A právě Lea mě později seznámila se svým bratrem Otem, kterému dneska říkám Vydra. Ovšem potom jsem si víc oblíbila Emu a její dceru Katku.

Dneska se už v Bratislavě málokdy cítím osamělá. Ale po mámině smrti jsem tu neznala nikoho. V to pondělí po mámině smrti, když jsem jela do pohřební služby zařídit pohřeb, jsem si půjčila auto z půjčovny. Ze seznamu, který jsem dostala na oddělení, jsem si vybrala pohřební službu Marianum a ulici našla na mapě. Z matriky do pohřební služby se jelo komplikovaně autobusem se dvěma přestupy, a já jsem najednou pocítila chuť řídit. Usadit se v pohodlném autě a stát se součástí toku aut, nepostávat na zastávce a nenahlížet do jízdních řádů přes ramena ostatních cestujících. Vzala jsem peníze, které nechala máma v bytě, a cestou do půjčovny jsem se stavila v T-mobilu. Chtěla bych zrušit telefonní číslo, řekla jsem tomu děvčeti za přepážkou, děvčeti mladšímu než já, které tam stálo v růžové halence se jmenovkou Naďa. Tahle Naďa se mě zeptala na důvod, vytáhla další formulář, v tom období byly okolo mě samé formuláře, stále jsem musela něco podepisovat. Napíšeme žádost, říkala Naďa, tvářila se přitom trochu smutně, že je opouštím, že jsem možná nebyla spokojená s jejich službami. Číslo je šest měsíců blokované, vysvětlovala, kdybyste se později rozhodla, dá se bez problémů znovu zapojit, nebyl by to skutečně žádný problém, stačí na naší stránce vyplnit číslo zákazníka a kód, tohle čtyřčíslí, a do šesti hodin bude číslo znovu v provozu. Děkuju, odpověděla jsem, a tady vás ještě poprosím, pokračovala Naďa, tady je třeba uvést důvod, je to jenom formalita, kvůli statistice, proč rušíte telefonní číslo. A tehdy jsem to řekla poprvé, majitelka čísla zemřela, řekla jsem poprvé nahlas. Naďa se nad tím nepozastavila, úmrtí, vepsala do kolonky, tak a tady vás poprosím o podpis a SIM-kartu můžete zničit, stává se neaktivní. Mámino telefonní číslo jsem samozřejmě už nikdy nenechala zapojit. Po šesti měsících ho tedy odblokovali a kdoví jestli má dneska někdo telefonní číslo mojí mámy. Já jsem si mámino číslo nikdy nevymazala z mobilu. V mém mobilu zůstávalo uložené pod jménem máma, přestože jsem věděla, že mámě už nikdy nebudu volat. V mobilu bylo několik esemesek od mámy. Marisio, přijdeš dneska? Moje maličká, dávej si pozor. Až po dvou letech jsem si koupila novější typ mobilu, vložila jsem do něj původní SIM-kartu, ale kontakty ani esemesky se do nového telefonu nepřenesly. A tehdy v T-mobilu byla Naďa první, komu jsem řekla, že máma umřela, a její telefonní číslo můžeme tedy zrušit.

V autopůjčovně jsem pochopitelně neměla kreditní kartu. Chvíli jsme se handrkovali, ale nakonec jsem je uprosila. Začínala jsem být nervózní, bylo toho už na mě hodně, myslím poprvé od toho telefonátu, kdy mi máma řekla, že jde na operaci. Tehdy jsem zřejmě poprvé zažila pocit, že se to na mě valí, dejte mi pokoj s kreditní kartou. Vytáhla jsem máminu obálku nacpanou bankovkami a odpočítala jsem zálohu v hotovosti. Bylo však příjemné mluvit bez přízvuku. Bylo příjemné vytáhnout občanský průkaz, být občanem této země a nedat žádný důvod k pochybnostem. Akorát tu kreditní kartu jsem neměla, kde bych ji vzala, žádná banka by mi tehdy neposkytla úvěr. Nakonec ale stačila hotovost. Odpočítala jsem bankovky a dostala klíče od auta, od auta bez centrálního zamykání. Je to starší corsa, řekl muž za přepážkou, tentokrát bez jmenovky, nevím, jak se jmenoval. Starší corsa bez centrálního zamykání, ale funguje dobře, jenom si dejte pozor, světla se nevypínají automaticky, aby se vám někde nevybila baterka. Lidé jsou dneska zvyklí na automatické vypínání světel, řekl, nevěděl, že já jsem nebyla zvyklá na nic. Auto působilo rozhrkaně, ale když jsem si do něj sedla, pocítila jsem překvapivou úlevu. Sedět v autě byl splněný sen. Po všem tom cestování, přenášení, balení a vybalování, po týdnech, kdy jsem měla neustále plné ruce a každou chvilku si někam ukládala tašku a myslela na to, abych ji tam proboha nezapomněla. Po všem spěchu a po všech vlacích, které jsem nestihla či stihla až na poslední chvíli. Po tom všem jsem seděla v autě a pocítila jsem, že je po všem.

~ ~ ~

Teď Katka řekne, že má hlad. Z celodenního tance vyhládla, k svačině měla jen banán. Měla bych vařit, ale Katka mě prosí, abychom šly na balkon sázet rostliny. Na některých rajčatech jsou už malé zelené plody, které se Katce moc líbí. Chce, aby i ostatní rostlinky vyrostly. Matúš spí v naší posteli a Oto navrhne, že se sestrou navaří. My můžeme zatím přesadit ostatní sazenice. Na chodbě je poslední pytel hlíny. Aspoň tam nebude překážet, řekne Oto. Připomíná mi tím sousedku, která nás na to upozorňovala. Že chodba je společná a nedá se pořádně vytřít. Když necháváme na společné chodbě před bytem květináče a pytle se zeminou. Zahradní substrát došel, a tak přineseme s Katkou z chodby pytel substrátu na muškáty. Na balkoně sice nemáme muškáty, ale zahradní substrát už v zahrádkářských potřebách neměli. Katka se ptá, jestli to nevadí. Paní u pokladny zahrádkářských potřeb říkala, že je to jedno, vysvětluju Katce. Nedokážeme pytel zvednout, váží patnáct kilo. Oto nám chce pomoct, ale Katka ho odhání, ať vaří. Zahradničíme my dvě. Pytel zeminy táhneme spolu z chodby po zemi. Vršek odstřihnu nůžkami a po hrstích vkládám zeminu do dlouhých korýtek, pod něž jsem podložila ploché misky, aby voda netekla na zem. Korýtka jsou dlouhá a hluboká, substrát přenášíme rukama. Zdá se, že země v korýtku vůbec nepřibývá. Bolí mě záda. Až se pytel se substrátem trochu vyprázdní, můžu ho zvednout, opřít si ho o koleno a hlínu do květináče sypat. Jde to rychleji, ale vysypu z něj něco i na zem. Požádám Katku, aby přinesla z koupelny smeták a košťátko. Oto nakoukne na balkon a ptá se, jestli nechceme pomoct, ale Katka ho odhání. Chce sázet se mnou.

Katka mi chce pomáhat, ale zodpovědnost za práci nesu já. Katka si obula moje gumové žabky. Na svůj věk je vysoká a má velké nohy, ale moje žabky jsou jí velké. Kati, když jdeš dovnitř, zuj se, říkám. Žabky se ušpinily rozsypanou zeminou. Dávej pozor, upozorňuje Katku i Ema, roznášíš po parketách hlínu. Ale Katka se vzpamatovala pozdě, zula se až v obýváku a na dřevěných parketách zůstávají šmouhy mokré půdy. Nech to, já to potom uklidím, mávnu rukou. Když hlína uschne, snadno se zamete košťátkem. Tvářím se, že se nic nestalo, ale ve skutečnosti mi to vadí. Nechci, aby se hlína nanosila na koberec v předsíni. Koberec v předsíni je nepraktický, když venku sněží, zapatlá se blátem z bot. Musíme se zouvat před bytem. Ale koberec v předsíni už byl, v pronajatém bytě jsme si nemohli vybírat. A za pořádek tu zodpovídám já. Vedu domácnost, v níž utírám prach a musím se postarat, aby byla čistá podlaha. Dospělost si nejvíc uvědomuju při uklízení a při řízení auta. Když jsem poprvé po mnoha letech nasedla do corsy z půjčovny a nastartovala, zapochybovala jsem, zda to dokážu. Vždyť jsem neřídila od autoškoly, co to bylo za nápad. A Bratislavu jsem jako řidička vůbec neznala. Na sedadlo spolujezdce jsem rozložila mapu, do níž jsem červeným fixem zakreslila trasu z autopůjčovny do pohřební služby Marianum. Pravou nohou jsem sešlápla plyn a levou zvolna pouštěla spojku. Pozdě jsem si uvědomila, že je zatažená ruční brzda, a všechno jsem musela zopakovat. Nakonec jsem pomalu vyjela z brány autopůjčovny a ulevilo se mi. Zařadila jsem se za auto v řadě před semaforem a po dlouhé době jsem měla všechno ve svých rukou.

Na ulici před pohřební službou nebylo kde zaparkovat. Řízení mi šlo překvapivě dobře. Řízení je jako lyžování, taky se nezapomíná. Jazyky se zapomínají. Když se teď snažím mluvit německy, chvíli trvá, než se s řečí zase seznámím. Zpočátku mi němčina klade odpor. Někdy musím hledat slovo, ale brzy do ní vklouznu jako do vody v bazénu, která nejdřív studí, ale potom si zvyknu a přestane mi být zima. Pohyby se však nezapomínají. Řízení je jako sport, je uložené v jiném oddílu mozku. Když jsem sešlápla plyn a pustila spojku, šlo mi to přirozeně, třebaže jsem cítila napětí ve svalech. Ale pak na ulici, v níž byla pohřební služba, bylo třeba zaparkovat. Byla jsem součástí kolony aut, která se sunula ulicí a která mě táhla s sebou jako proud řeky. Jela jsem co nejpomaleji a hledala místo k zaparkování, ale všude bylo zapotřebí couvat a na to jsem si netroufala. Několikrát jsem projela celou ulicí, na konci jsem se musela otočit, odbočit doprava a vrátit se na hlavní. Několik aut na mě zatroubilo a jednou jsem omylem vjela do jednosměrné ulice s dopravní značkou zákaz vjezdu. Řidič auta, které jelo v protisměru, rozhořčeně gestikuloval, kam to lezeš, ty krávo, neřiď, když to neumíš, křičel přes stažené okénko. Dneska bych zastavila kdekoli, zapnula bych výstražná světla a běžela do pohřební služby. Tehdy jsem však byla vyplašená, cítila jsem, že se potím, a dokonce mě napadlo, že se vrátím do autopůjčovny a přece jen pojedu autobusem. Začala jsem dělat chyby, nepřeřadila jsem a na semaforu mi chcípl motor, znovu někdo troubil, hni sebou. Zpočátku se mi zdálo, že jsem obklopená kovovými stroji, neúprosnými roboty řítícími se ze všech směrů. Pomohlo mi, když jsem si uvědomila, že auta nejsou svévolní tvorové, ale každé řídí člověk, s nímž se můžu domluvit. Můžu ho přimět, aby počkal, poprosit, aby měl strpení, že dělám, co můžu. Naproti pohřební službě byla banka a před ní několik vyhrazených parkovacích míst. Parkovací místa byla široká, nebylo zapotřebí couvat, stačilo zabočit z ulice a pohodlně zaparkovat. Sjela jsem z hlavní silnice na jedno z nich a zastavila jsem před bankou. Byla to poslední možnost, jiné východisko jsem neviděla. Když jsem vystoupila z auta, spatřila jsem strážce v uniformě bezpečnostní služby, který patroloval před vchodem do banky. Uviděl mě a rozběhl se ke mně. Nevidíte žlutou čáru, tady nesmíte parkovat, křičel. A tehdy jsem mu řekla, víte co, umřela mi máma, jdu sem do pohřební služby, mávla jsem rukou k ceduli Marianum na druhé straně ulice. Umřela mi máma, chápete, zařizuju pohřeb. V hlase jsem asi měla naléhavost, byl to příkaz, říkejte si, co chcete, já tu zaparkuju. Strážce to překvapilo, takový argument nečekal. Na semaforu byla právě červená, auta stála v koloně a já jsem přeběhla přes ulici k pohřební službě. Ale jenom pět minut, křičel za mnou. Uvědomovala jsem si, že máminu smrt používám jako výmluvu. Smrt jako konečný argument, při smrti mi nikdo nebude vyprávět o žlutých čárách a vyhrazených parkovacích místech.

~ ~ ~

Od té doby, co máma umřela, jsem musela dělat taková jednoznačná rozhodnutí. Přinejhorším zaparkovat u žluté čáry, nebyl čas dohadovat se a přemýšlet. Zpětně se mi zdálo, že při řízení po mámině smrti jsem dospěla. Byla jsem poprvé jediná řidička auta a nebylo kdy čekat a zvažovat alternativy. Tak i teď zodpovídám za svou domácnost. Chci, aby se Oto u dveří zouval a nešpinil koberec blátem z ulice. Katku mám ráda, ale rázným hlasem jí povím, aby přinesla košťátko a zametla rozsypanou hlínu. Katka běží z koupelny s košťátkem a smetákem v ruce a potom do korýtek rozsadíme poslední sazenice paprik. Jsou ze všech rostlin nejmenší, nemají ještě charakteristický tvar. Každá rostlinka vypadá zpočátku stejně. V dlouhém korýtku působí trochu směšně, i Katka pochybuje, jestli z nich něco bude. Já se však těším právě na ně. Papriky budou na balkoně nejhezčí, říkám Katce. Budou mít drobné barevné plody v barvách podzimu. Uvidíš, přesvědčuju Katku. Mám vědomosti, které Katka nemá. Oto s Emou zatím v kuchyni vaří omáčku na špagety. Dohodli jsme se na těstovinách, protože jsou nejrychlejší, a Ema s Matúšem musí za chvilku domů. Matúš musí jít spát.

~ ~ ~

Zatímco Katka zametá vysypanou hlínu, sourozenci Oto a Ema v kuchyni vaří. Skláním se nad sazenicemi a snažím se rozeznat, o čem si povídají. Trápí mě, že je spojuje sourozenecké pouto, na které nemám nárok. Že fotografie Emy a Ota zůstane na ledničce jejich matky, i kdyby moje zmizela. A bojím se, jestli si Oto před Emou při vaření nestěžuje. Jestli jí neříká věci, které by mně nepověděl. Ale nešeptají. Nešeptají, přestože v naší posteli ještě pořád spí Matúš. Jenom aby spal i v noci, řekne nakonec Ema, když i ona nakoukne na balkon. Chce vidět, co dělá Katka.

Katka Emě zopakuje, co jsem jí před chvílí pověděla. Že papriky mají jen pár centimetrů, ale rozesadily jsme je, aby mohly vyrůst. Se žádnou sazenicí se nechci rozloučit. Stydím se, když jich několik vyhodím, protože už je nemám kam zasadit. V kuchyni napustím vodu do konve. Koupili jsme ji v obchodě s nábytkem minulý týden. V oddělení zahrádkářských potřeb jsem objevila konev, kterou teď v kuchyni naplním vodou. Oto s Emou neztichnou, když vejdeme z balkonu do kuchyně. Muškátový substrát je mnohem poréznější než zahradní. Zalévám půdu v květináčích i v korýtkách. Voda mizí kdesi pod povrchem, ale hlína na povrchu zůstává pořád stejně suchá. Katka to pozoruje a zkouší prstem, jestli zemina vlhne. Drobné sazenice se ohýbají pod proudem vody, konev nemá růžici. Zdá se, že voda rostlinky odnese. I Katka mě na to upozorňuje. Povím jí, že jejich kořeny drží v zemi. Před Katkou se tvářím, že se o rostliny nebojím. Květináče jsou bezedné, substrát pohltí všechnu vodu. V pokoji ještě vysejeme do prázdného květináče tymián a oregano. Semínka se mají sázet dál od sebe, ale jsou tak drobná, že se ztrácejí. Nedokážu je vkládat do země po jednom. Navrhnu Katce, ať to zkusí ona, má menší prsty. O žádné semínko nechci přijít. Z každého vyroste rostlina, řeknu Katce. Tyhle malé květináče vložíme do okrasných obalů a Katka je rozestaví uvnitř na parapet.

Balkon je obrácený na východ. Je na něm to takzvané měkké světlo. Zelené listy působí přehledně. Přijde Ema a prohlásí, že nás tam vyfotografuje. V mojí zahradě. S Katkou se postavíme tak, aby nám slunce osvětlovalo tvář a fotografie nebyla proti světlu. Ema nás fotografuje telefonem a Katka chce fotografování několikrát zopakovat, protože na první fotografii nevypadá dobře. Potom chce mít na fotografii i Ota a pak mámu. Postaví se na balkon vedle sebe. Sourozenci Oto a Ema a Emina dcera Katka, Otova neteř. Posuň se trochu, Vydro, řeknu Otovi. Jinak by se nevešel do záběru. Je to poslední fotografie v krátkém měkkém světle.

Finále z jiné perspektivy

Chceme se přihlásit na půlmaraton. Maraton vyžaduje systematický trénink, na který si s Otem netroufáme. Ale půlmaraton bychom možná zvládli. Hledala jsem na internetu nejbližší termíny půlmaratonů a zjistila jsem, že půlmaraton se dá spojit s víkendovým výletem. Můžeme si například zvolit Pražský půlmaraton, který bude na podzim. V pátek bychom mohli odjet vlakem do Prahy, v sobotu se projít po Hradčanech a Malé Straně a v neděli ráno zaběhnout jedenadvacet kilometrů. Krátký výlet tak získá smysl. Budeme mít v Praze cíl a vrátíme se s pocitem, že jsme splnili stanovený úkol. Při té příležitosti jsem objevila v knihkupectví knihu o běžcích na extrémně dlouhé tratě. Nevěděla jsem, že existují běhy až na sto padesát mil. Nejslavnější z nich se prý koná každé léto v Údolí smrti. Běh trvá dva dny a v poledne vystoupá teplota i nad padesát stupňů. Běžce smí doprovázet podpůrný tým a cestou se pravidelně váží, aby se zabránilo dehydrataci. Knihu jsem si koupila a čtu si ji teď před spaním. Nečtu moc. Když si lehnu do postele, jsem už obvykle tak unavená, že přečtu stěží pár stránek a téměř okamžitě usnu.

V knize se píše o vyčerpání, jaké běžci na trati zažívají. Ultramaratonci prý cestou běžně zvracejí, omdlévají a mají halucinace. Čtu, jak běžci leží na kraji cesty a na kůži se jim z horkého slunce tvoří puchýře. Černají a odumírají jim nehty na nohou, mají křeče, ztrácejí vědomí. A potom se přemůžou, vstanou a běží dál. Právě to je prý cílem takovýchto běhů a bez toho to ani nejde. Zem se chvěje pod nohama, běžec ztrácí rovnováhu a zdá se mu, že okolní hory mají tváře a keříky k němu natahují suché větve. Někdy, když je Oto už taky v posteli, mu z knihy nahlas předčítám. Většinou si chodím lehnout dřív než Oto, ale občas ležíme v posteli oba. Oto má počítač a hledá něco na internetu. Poslouchej, řeknu někdy, a čtu Otovi o záchvatech křečí a soukromých zemětřeseních běžců na ultramaratonu v Údolí smrti. Myslím, že my budeme mít halucinace i na půlmaratonu, smějeme se spolu. Oba nás dráždí představa tělesného vyčerpání, kůže napjaté sluncem a potem a bolících svalů po běhu po roztékajícím se asfaltu. Vždyť v Praze může být v září ještě pěkně horko.

~ ~ ~

Půlmaraton jsme sice ještě nikdy neběželi, ale po některých nočních službách na ambulanci se taky cítím naprosto vyčerpaná. Přes den pracuju v Centru pro neurodegenerativní choroby, v noci slouží všechny sestry na všeobecné neurologické ambulanci. Denní práce je jiná než noční. Přicházejí většinou pacienti, které máme v databázi a objednáváme je na pravidelné kontroly. Některé kolegyně pracují v nemocnici i dvacet let a skoro všechny pacienty znají. Někteří přišli před lety v době, kdy se nemoc téměř neprojevovala, a dnes potřebují berle nebo jsou na vozíku. Naše ambulance je bezpečné místo, pravidelná součást jejich programu. Chodí k nám jednou za šest měsíců a mezitím jezdí na dovolené, rekonstruují byty, přemýšlejí, co si oblečou na svatbu neteře. Jejich choroby pomalu postupují tak jako jejich každodenní životy. Některé pacienty doprovázejí příbuzní, které zkušené sestřičky také znají podle jména. To je ta malá Natália, směje se Lída, s níž si rozumím nejlíp. Natália přišla s otcem poprvé, když šla na gymnázium, a teď se chystá jít pracovat do Německa. Natália má už dokonce i dvouletého syna, říká Lída, a Natália dodává, no právě, nevím, kam ho dám, mám místo v kosmetickém salonu, malého budu muset dát do školky. Každý čtvrtek odpoledne máme genetickou poradnu. Je to poradna pro příbuzné, kteří se chtějí dozvědět, zda jsou nositeli choroby. Chodí k nám manželské páry, v čekárně se někdy drží za ruce, a když se ordinace uvolní, posíláme je na pohovor s lékařem. Odeberou jim krev a na výsledky je zapotřebí dlouho čekat. V ambulanci nám potom zvoní telefon a synové a dcery našich pacientů se nás ptají, jak dopadlo vyšetření. Každému musíme opakovat, že sestry v počítačovém systému výsledky nevidí. Každá se do systému dostaneme s heslem, a hesla sester zpřístupní jen jisté části dokumentace. Nemohla byste to aspoň zkusit, naléhají někteří. Neumíte si představit, jak je to pro nás důležité, vám je to skutečně jedno, slyšíme v telefonu. Můžete se zeptat pana doktora a zavolat nám? otázal se někdo minule.

Představuju si, že by to šlo. I Natália se před lety nechala vyšetřit, říkala mi Lída. Natália by potom čekala na náš telefon. Neodkládala by mobil ani na chvíli, přestože by tušila, že budeme volat v pracovní době. Mně mohli kvůli mámě telefonovat z nemocnice kdykoli, smrt se neřídí ordinačními hodinami. Ale Natálii by s výsledkem genetického vyšetření nikdo netelefonoval v neděli. Paní doktorko, co mám říct té slečně, zeptala bych se naší lékařky, než by si odskočila na oběd. Paní doktorka by už vstávala od stolu, už by se odhlašovala z počítačového systému. Když odcházíme od počítače, musíme se pečlivě odhlásit, na to se v nemocnici přísně dbá. Informace o pacientech jsou důvěrné, do dokumentace nesmí nikdo nahlédnout náhodou.

Paní doktorka by už vstávala od počítače, byla by domluvená s kolegyní, že o půl dvanácté půjdou na oběd. Co mám říct té slečně? zeptala bych se. Aha, skoro bych zapomněla, vrátila by se paní doktorka k počítači, jak se jmenuje, nemůžu si vzpomenout, zeptala by se mě. Potom by do databáze naťukala Natáliino příjmení a chvilku by se dívala na obrazovku. Možná by se na okamžik zamyslela, možná by jí právě v té chvíli zazvonil telefon, možná by jí volali ze školky, že její dcera zvracela, jestli by si ji dneska nemohla vyzvednout o něco dřív. A mně by to bylo jedno, já bych měla čas. Nezáleželo by mi na tom, zda Natálii zavolám teď nebo až za deset minut. Bylo by to deset minut pracovní doby, které buď strávím čekáním na Natáliiny výsledky, nebo uspořádáváním propouštěcích zpráv. Podepsané se posílají do archivu, nepodepsané se vkládají do přihrádky primářce. Jen si to vyřiďte, řekla bych paní doktorce, zatímco by telefonovala, a vyšla bych z ordinace, abych už začala třídit propouštěcí zprávy. A těch několik minut by Natália kdesi čekala na můj telefonát. Mobil by si vyndala z tašky a položila ho vedle sebe na sedadlo pro spolujezdce. Přestože v autě se snaží netelefonovat, tentokrát by mobil zvedla. Kdyby právě volali z nemocnice, určitě by nenechala telefon zvonit. A paní doktorka by si zatím vyřídila svůj hovor, našla by v databázi Natáliino příjmení a pak, už cestou na oběd, by se u mě zastavila a řekla by mi, tak ano, můžete jí zavolat, že riziko je téměř sto procent, a rovnou ji objednejte.

A tak dál a tak dál. Natália by se výsledky vyšetření dozvěděla cestou na plovárnu. A co znamená téměř sto procent, zeptala by se mě. Jako by na tom záleželo. Jako by záleželo na tom, jestli je to devadesát šest nebo devadesát osm procent. Jestli bude její dítě nemocné jen s šestadevadesátiprocentní nebo až osmadevadesátiprocentní pravděpodobností. A nejspíš na tom skutečně záleží. Jenže já bych to nevěděla, mně by paní doktorka nesdělila přesné číslo. A i kdyby mi to přesné číslo řekla, nevěděla bych něco jiného. Nikdo by nedokázal odpovědět na všechny otázky, které by v té chvíli Natália chtěla položit. A Natália by potom zaparkovala před plovárnou a koupila by si vstupenku na hodinu a půl. A převlékla by se, nasadila by si plavecké brýle a plavala by, a přitom by věděla, že bude mít dítě, které bude mít téměř na sto procent chorobu, která se bude z roku na rok zhoršovat, znepříjemňovat mu život a na niž nakonec umře.

Ale kdoví, jestli by se tím něco změnilo. Natáliin otec je nemocný, co si ho Natália pamatuje. Když byli poprvé u moře, nesměl už plavat, protože se ho někdy zmocnila náhlá slabost. Mohl si ale s Natálií a její sestrou házet na pláži nafukovací míč. A Natáliina matka sice nemá žádný zákeřný gen, ale zjistili jí zelený zákal. Může se stát, že za několik let oslepne, přestože si každý večer pečlivě kape do očí kapky. A Natáliina sestra nikdy na žádné vyšetření nešla a má už dva kluky, starší Eliáš chodí do školy. Natália by už uplavala skoro kilometr a přemýšlela by, zda na tom skutečně záleží. Choroba nechoroba, chce mít dítě. Možná Huntingtonovu chorobu mít bude. Ale možná bude mít vysoký tlak, žaludeční vředy, možná dostane leukemii. Kam bychom se dostali, kdybychom takhle přemýšleli, myslela by si možná Natália a plavala by dál. Kolegyně Lída mi říkala, že někteří lidé mají i tak děti. Sestry sice výsledky prozradit nesmějí, dokonce je v počítačovém systému ani nevidí, třebaže příbuzní zoufale naléhají. Pro výsledky je třeba si přijít osobně. V ordinaci sedí celý tým, a než člověka do ordinace zavoláme, všichni členové tohoto malého týmu výsledek znají a nemusí ho před pacientem hledat v databázi. Ale Lída říkala, že i přesto se mnozí nakonec rozhodnou pro dítě. Znala prý i muže, s nimiž se kvůli tomu rozvedly manželky. Byli však i takoví, kteří už do ordinace nikdy nepřišli a měli potom tři děti. Protože vůle k životu byla silnější, řekla Lída, která v naší ambulanci pracuje už téměř dvacet let.

Na rozdíl od denní práce je noční práce na všeobecné ambulanci naprosto nepředvídatelná. Někdy o půlnoci zhasnu světlo a vzbudím se až před sedmou, kdy se ve službě střídáme. Spím na gauči, přes nějž je přehozená bílá deka, a přikrývám se erární peřinou. Někdy však peřiny ani nevytáhnu z úložného prostoru pohovky, protože od večera do rána jsem na nohou. Potom cítím, jak mi buší srdce, mám neustále žízeň a zdá se mi, že mám v žaludku písek. Málokdy se cítím tak unavená jako po některých nočních službách. Ještě nikdy jsem neběžela půlmaraton, ale pochybuju, že je tak vyčerpávající jako noční služba na neurologické ambulanci.

Těším se na únavu z běhu. Ale včera v posteli jsem přemýšlela, jestli by si lidé neměli radši síly šetřit. I máma byla poslední měsíce v nemocnici velmi vyčerpaná. Podobně jako ultramaratoncům i jí se na kůži tvořily praskliny a krev špinila bílé ložní prádlo, které sestry v nemocnici usilovně vyměňovaly. I máma měla horečky, i když nikoli z pouštního slunce. Když jsem za mámou chodila do nemocnice, málokdy si stěžovala. Myslím, že to bylo hlavně proto, že na stěžování už neměla dost sil. Ultramaratonci, ale i někteří jiní pacienti na oddělení, kde máma ležela, sbírají síly na další krok. Běžci leží s třesavkou na kraji cesty a pak se překonají a opět se rozběhnou. A na chodbách mámina oddělení trénovaly rehabilitační sestry s pacienty chůzi. Většinou tu nebyli staří lidé, vždyť ani máma nebyla stará. V županech se opírali o kovové konstrukce ortopedických pomůcek a sestřičky stály vedle nich tak, aby nemohli upadnout. Nedotýkaly se jich, nechaly zesláblé pacienty, aby chodili sami. Dlaně však držely ve vzduchu asi čtvrt metru od jejich ramen, vždy připravené zachytit je, kdyby ztratili rovnováhu. Zvedáme nohy ze země, opakovaly sestry, nešoupeme, hezky zvedáme. Některým pacientům vykukovaly zpod županů průhledné pytlíky s močí, v některých byla příměs krve. A někteří měli v žíle zavedený port a na stojanu vedle sebe dávkovač, který v pravidelných intervalech pumpoval do krevního oběhu lék. Lidé s celou tou výstrojí tlačili před sebou oporu a pokoušeli se nabrat síly na další krok, nešoupat chodidly po linoleu, ale zvednout je aspoň kousek nad zem.

Máma v té době už nechodila. V jejím případě už nebylo třeba rehabilitovat chůzi. Přestože jsem si to neuvědomovala, nikdo nepočítal s tím, že máma bude opět chodit. Máma už vůbec nevstávala z postele. Ráno, kdy měla víc sil, nadzvedly sestřičky horní část postele, aby měla hlavu o něco výš. Už tahle poloha mámu unavovala, ale sestřičky naléhaly, aby takhle seděla aspoň chvíli. Někdy máma prosila, aby jí už dovolily znovu si lehnout, ale sestřičky opakovaly, ještě chvilku, ještě to vydržte. Máma už nesbírala síly na další běh ani další krok, jen na další minutu vzpřímené polohy. Když si konečně směla znovu lehnout, úlevou slastně zavřela oči. Viděla jsem, jak se jí ulevilo. Proto se za ultramaratonce trochu stydím. Nejsem si jistá, jestli se nerouhají. Jestli je správné uměle si navozovat extrémní vyčerpání. Může přece přijít den, kdy hlavním cílem bude nešoupat chodidly po linoleu nebo vydržet sedět na posteli déle než včera. Sníst ještě jednu lžíci polévky, spolknout ještě jeden hlt oslazeného čaje. Nejsem si jistá, jestli není lepší šetřit si síly, dokud je máme.

~ ~ ~

Navzdory tomu se svého prvního půlmaratonu nemůžeme dočkat. Připravujeme se na něj třikrát týdně pětikilometrovým během. A čtením o vytrvalostních běžcích na ultradlouhé tratě. Před spaním předčítám někdy Otovi o sportovcích, kteří ztrátou tekutin shodí během závodu i deset kilo. A jen občas přitom myslím na mámina lékaře, který mi s radostí oznámil, že mámě se podařilo půl kila přibrat. Stejně se nakonec ukázalo, že mámě jen začala selhávat játra, takže se jí v břiše hromadila voda. To, z čeho se doktor předčasně těšil, se ukázalo být další poruchou mámina zesláblého těla.

Když byla máma v nemocnici, dala mi jedna ze sestřiček na oddělení knihu o umírání. Dokonce ani tehdy mě nenapadlo, že to, co se tu odehrává, je umírání. Z knihy jsem přečetla pouze první kapitolu. Nechala jsem ji potom na stole v mámině bytě, a když jsem později byt vyklízela, kniha se kamsi ztratila. Trochu se stydím za to, že jsem ji té sestřičce nikdy nevrátila. V první kapitole se psalo, že umírání je velká příležitost. Říkalo se tam, že umřít náhle je škoda, protože tak přijdeme o možnost zažít umírání. Tu kapitolu jsem četla v sobotu večer na mámině gauči před televizí. Uvažovala jsem, jestli neděláme chybu, když považujeme umírání za zvláštní stav. Umírání znamená jen to, že známe aspoň přibližný termín smrti. Mně doktor na nemocniční chodbě prozradil, že termín máminy smrti bude někdy za šest měsíců. My ostatní sice neznáme termín, ale stejně umřeme. Všichni čekáme na letišti na odlet, jen někteří vědí, kdy jejich letadlo odlétá, a jiní ne. Stejně jako Natália, která měla černé na bílém, s jakou pravděpodobností bude mít nemocné dítě. My ostatní to nemáme vyčíslené, ale naše děti to před nemocí neochrání.

Takhle jsem přemýšlela při čtení té knihy, z níž jsem nikdy nepřečetla víc než první kapitolu. V době, kdy máma umírala, přestože jsem o tom nevěděla. Dneska si myslím, že jsem se rouhala stejně jako vytrvalostní běžci v Údolí smrti. Protože nikdy v životě jsem skutečně neumírala. A přece jsem předpokládala, že čtení té brožurky mě opravňuje k úvahám o umírání. Namyšleně jsem si představovala, že o umírání stačí číst, aby si na ně člověk vytvořil názor. Dnes jsem přesvědčená, že názory na umírání smějí mít jen ti, co už někdy umírali. Dokonce ani to, že jsem mohla mámino umírání sledovat každý víkend v přímém přenosu, mě k tomu neopravňuje. Na umírání jsem se podílela každý týden od pátku odpoledne do nedělního oběda, kdy jsem se autobusem vrátila na nádraží. Zatímco jsem já seděla ve vlaku do Vídně a těšila se na léto, máma umírala dál. Měla plné ruce práce s umíráním a můj názor na tom nic nezměnil. Bylo odvážné myslet si, že neumírala jenom máma, ale umíráme všichni. Filozofovat o tom, že i já umírám cestou ve vlaku. Marně se mnou soucítilo těch pár lidí, s nimiž jsem se scházela. Marně mi mámina sousedka přála hodně sil. Zbytečně jsem i dneska přesvědčená, že po zkušenosti s mámou se ze mě stal odborník na umírání. Přestože vím do všech podrobností, co jsem dělala v den máminy smrti, nikdy se nedozvím, co cítila máma v okamžiku, kdy umírala. A celé ty měsíce, kdy ležela na lůžku nemocničního oddělení.

Dnes večer nás přesto přihlásím na Pražský půlmaraton. Je třeba zaregistrovat se co nejdřív, neboť běhy ve velkých městech jsou populární. Budeme-li příliš dlouho váhat, nezbude na nás volné místo. Včera jsme zvažovali, jestli i půlmaraton poběžíme v našich nových běžeckých botách. Většinou běháme v tělocvičně na běžeckém pásu, který je měkčí než asfalt. Bojíme se, že z dlouhého běhu po kočičích hlavách pražského Starého Města nás budou bolet chodidla. Mohli bychom si raději obout svoje staré odpružené tenisky. Oto však říká, že běh v botách s tenkou podrážkou je zdravější. Možná nás budou bolet chodidla, ale posílí se nám svaly a nebude se nám křivit páteř. Třebaže přes den může být na podzim v Praze teplo, ráno možná budeme potřebovat dlouhé rukávy. Dohodli jsme se, že zítra si půjdeme koupit běžecká trička, na něž si potom připevníme startovní čísla. Už se té únavy z běhu nemůžeme dočkat.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .