9. Buribalova pomsta

Lerokovo selhání se Buribala velmi dotklo. Nechápal, že se proti jeho rozhodnutí dokázal vzepřít a obětovat tak vlastní život. A zároveň otevřít Korsakovi cestu domů. Zmizely tak všechny překážky a další by se neobjevily. Kdyby tady ovšem nebyl on, hrozný a pomstychtivý Buribal.

Když pomocí své černé magie zjistil, že Lerok Osceloňanům pomohl a byl tak přímo odpovědný za jejich výhru nad piráty, otřásly se Smaragdové hory jeho hněvem a nenávistí.

Poloskřeti, kteří se mu nerozumně připletli do cesty, zaplatili za svoji neopatrnost mnoha zraněními, která jim běsnící Buribal způsobil. Ve svém hněvu byl hrozný a nedal se nijak utišit. Musel si svůj vztek na někom vybít a jeho oddaní a věrní poloskřeti k tomu posloužili nejlépe.

Nakonec zůstal ve svém úkrytu sám. Jeho poddaní rychle zmizeli a schovali se do všech koutů a tmavých míst, kterých bylo ve skalách naštěstí dostatek. Důvod jejich počínání byl jasný, zmizet co nejdřív a co nejdál z Buribalova dosahu a zachránit si alespoň pro tuto chvíli zdravou kůži.

Poloskřeti znali svého velitele moc dobře. Když zuřil, neměl s nikým slitování, nebral ohledy a nešetřil vůbec nikoho.

Buribal se posadil ke stolu a zavolal svého sluhu: „Nervine, pojď sem a podej mi moji kouzelnickou knihu. A pospěš si. Nemám moc času!“

Z přítmí se vynořil ošklivý, dlouhými vlasy a vousy zarostlý stařík s postavou poněkud přihrblou. Vyndal z velké dřevěné truhly vykládané smaragdy tlustou kouzelnickou knihu.

Buribal po ní rychle sáhl, chvíli v ní listoval, a když našel to, co hledal, šíleně se rozchechtal. Nervin, který mu věrně a bez reptání sloužil po mnoho let, se ustrašeně přikrčil. Věděl, že by se mohl od svého pána dočkat ran a hrubostí.

„Mohu už odejít, pane? Nebo mě snad budete ještě potřebovat?“ odvážil se nesměle zeptat Nervin a pro jistotu ustoupil o pár kroků dozadu.

„I ty máš ze mě strach, Nervine? Naháním ti hrůzu?“ ptal se pobaveně svého starého sluhy a čekal na odpověď, která ho určitě potěší.

„Ano, pane, bojím se vás. Jste tak mocný, že k vám vzhlížím s nekonečným obdivem a bázní.“ Nervin se po svých slovech na Buribala opatrně podíval. Obával se, že ho mohl svými slovy vyprovokovat. Měl štěstí, Buribalovi jeho slova polichotila a pokynul svému sluhovi, že může odejít.

Nervin na nic nečekal, poklonil se a rychle zmizel za dveřmi. Jenom aby si to Buribal v poslední chvíli nerozmyslel.

Buribal se sklonil nad kouzelnickou knihou a přemýšlel, jaké hrůzy na Korsakovu posádku přivolat. Vzápětí mu po tváři přelétl úsměv, spíš úšklebek, který nevěštil nic dobrého.

„Pro statečné námořníky větrná smršť a velká bouře. To je to pravé!“ zamumlal potěšeně Buribal a pustil se do díla, které, jak doufal, přinese Korsakově posádce jistou zkázu.

„Na palubu! Všichni muži na palubu, okamžitě!“ volal hlasitě Korsak.

Jakmile se všichni dostali na palubu, zjistili, že došlo k nejhoršímu. Snad všechny přírodní živly se proti nim spikly a teď chtějí prověřit jejich schopnosti a sílu. Nikdo nechápal, proč jim osud staví do cesty další překážku.

Orkán, který doprovázela hrozivá bouře a silné provazy deště, námořníky ohlušoval a obklopoval je hrozivými zvuky. Rachocení řetězů, hlasité výkřiky posádky a nad tím vším kralující řev rozbouřeného moře, které se nedalo ničím utišit. Nepomohly modlitby ani hlasité klení některých mužů na palubě. Všechno bylo tak strašné a démonické, že se tomu běsnění nedalo nijak postavit a bránit.

Neproniknutelná černá tma zaplňovala okolí. Tmavé mraky se nebezpečně valily nad vrcholky stěžňů, jako by chtěly stále níž. Ohromné vlny, jež byly na svých okrajích tvořeny z bílé pěny, se děsivě převalovaly nad lodním zábradlím a braly do své náruče všechno, co jim stálo v cestě. Vichřice se proháněla v napjatých lanech a probíhala mezi jednotlivými stupínky provazových žebříků. Naháněla námořníkům hrůzu.

Strašný pohled na tvrdě zkoušenou Naději bral námořníkům víru v dobrý konec. Jestli nevydrží loď, nemají šanci na přežití ani oni.

Obrovská vlna se náhle převalila přes záď a celá posádka byla v okamžiku po pás ve vodě.

Muži uchopili lana, bylo zapotřebí skasat co nejrychleji plachtu. Vichřice, která se do ní vší silou opírala, ji činila nezkrotnou a nebezpečnou. Plachta se odmítavě zmítala ve větru, ale muži s velkým vypětím tahali za provazy a po kouscích zbavovali divokou plachtu sil.

„Nahoru a upevnit plachtu,“ zavelel rozhodně Korsak a napjatě sledoval Donbaje, jak zručně šplhá po laně do výšky. Bylo téměř nemožné zkrotit lana houpající se ve větru. Tma byla tak hustá a neproniknutelná, že nebylo vidět ani na krok.

Všichni se zatajeným dechem a mrazivým pocitem v zádech čekali na další blesknutí, kdy se nebe nad lodí ozáří a oni uvidí na Donbaje.

Klikatý blesk osvítil Naději a konečně ho zahlédli. Byl přitisknutý k hlavnímu ráhnu a připevňoval plachtu. Podařilo se, loď zvolnila let a Donbaj se mohl spustit dolů.

Přesto nebylo vyhráno. Voda, kterou zběsile vyhlížející vlny donesly na loď, zatopila celou palubu. Námořníci, seč jim síly stačily, se činili a snažili se vylévat vodu ven. V okamžiku, kde se celá situace vyhrotila, zaznělo z přídě ohlušující praskání. Následovalo silné dunění roztržené plachty.

„Přední plachta, podívejte, přední plachta je celá roztržená,“ zavolal rozčileně Oris a ukazoval na stěžeň, kde se houpala rozpůlená plachta.

Oči všech se zastavily na Donbajovi. Jako by mu chtěli říct: Jdi, je to na tobě. Ty jsi jediný, kdo to dokáže. Donbaj se bez řečí chopil práce a lezl opět nahoru. Věděl, že musí plachtu uvolnit, aby se jí co nejdřív zbavili. Roztržená plachta stejně není k ničemu, jenom by jim překážela.

Donbaj hrdinně lezl po lanech a nožem odřezával zbytky přední plachty. Poslední tah nože, a vítr odnášel plachtu na moře. Svoji jedinou kořist, kterou mu Naděje byla ochotná dát.

Naděje se zakymácela, ale dál majestátně pokračovala v plavbě. Přestože byla o jednu velkou plachtu chudší.

Korsak měl na čele hlubokou vrásku, když stál na přídi lodi a vydával rozkaz: „Připoutejte se, uvažte se ke stěžňům, ke všemu, co pevně drží a má stabilitu. Musíme přežít. Jsme blízko u domova a Zlatý meč nám dodá odvahu!“

Korsak se připoutal ke kormidlu spolu s Dorinem a Kryptonem. Ruku položil na Zlatý meč, který měl stále za pasem.

Celá loď byla náhle vynesena mohutnou vlnou nahoru, snad až k nebi. Vzápětí se celá ponořila a námořníci se ocitli znovu po pás ve vodě.

V tom okamžiku se k Naději valila další zničující, jako dům vysoká vlna. Strašná, odporná a děsivá, která musí v nadcházejících vteřinách převálcovat všechnu naději.

Vlna narazila na loď. Ta se celá otřásla a námořníci se křečovitě zachytili opor. Donbaj, který se ještě nestačil přivázat poté, co slezl ze stěžně, uvolnil náhle sevření a zdivočelá vlna ho nemilosrdně spláchla do moře.

„Korsaku, pozor! Donbaj se nestačil připoutat a spadl do moře!“

Korsak nezaváhal. Okamžitě se odvázal a opatrně postupoval podél lodního zábradlí k místu, kde byl Donbaj naposledy. Nožem uřízl provaz a jeden jeho konec hodil do moře. Naslepo. Bez přesného určení. Donbaje totiž nikde neviděl. Přesto věřil, že ho některá z vln nadzdvihne a tím mu situaci ulehčí.

„Donbaji, Donbaji, ukaž se, prosím, alespoň na chvíli,“ volal netrpělivě Korsak, sledoval hladinu a pevně se přidržoval zábradlí. Bylo nelehké udržet na zmítající se Naději stabilitu. Navíc se stále častěji ozývalo zraněné rameno, které se ještě nestačilo zahojit.

„Už ho vidím!“ Donbajova hlava se objevila na okamžik nad hladinou. Jeho oči vypadaly nepřítomně a čelo bylo zalité krví. Pravděpodobně se při pádu do vody poranil o některý z mnoha předmětů, které vichřice strhla během svého řádění z Naděje do moře.

Za Donbajem se blížila další vlna. Obří gejzír vody, který ho určitě spláchne. V posledním okamžiku zraněný Donbaj otevřel oči a malátně natáhl ruku po lanu. Zachytil se, ale v tu chvíli se přes jeho postavu převalila vlna. Posádky se zmocnilo zděšení. Donbaj zmizel a víc se jeho hlava nevynořila. Byl ztracen. Další oběť nebezpečné cesty.

Lano zůstalo ponořené ve vodě, napospas vlnám. Korsak neměl sílu pokračovat v hledání. Všechny snahy byly marné. Hřebeny vysokých vln svoji kořist už nevydají zpět. Rozbouřené moře zpívalo svou pohřební píseň.

Korsak se s vypětím posledních sil, vrávoravým krokem vrátil ke kormidlu a znovu se pevně přivázal. Byl velmi vyčerpaný a smutný. Dva dny plavby od Oscelonie si bohové vyžádali další oběť. Když nebyl na palubě Lerok, který jim úmyslně škodil, nepředpokládal, že by jim někdo další nastražil takhle strašnou překážku.

Kapitánova tvář byla zsinalá přestálým utrpením, přesto však vyrovnaná a odhodlaná pokračovat v načatém úkolu.

„Donbaji, ne, slyšíš mě, nemůžeš být přece mrtvý,“ volal zděšeně Erun. „Jsi můj přítel, nesmíš nám tady teď zemřít. Pomozte mu někdo!“

Erun si jako bez rozumu snažil rozvázat provaz, kterým se připoutal ke stěžni. Roztřesené ruce a pohyby Naděje, které připomínaly houpání na obří houpačce, mu v tom zabránily.

Těsně vedle něj byl Spiron, volnou rukou ho objal kolem ramen a vlídným, téměř otcovským hlasem mu domlouval a utěšoval ho. Erun slova útěchy opravdu potřeboval.

Celou posádku čekal neklidný zbytek noci. A doufali v lepší ráno…

Nad ránem se vichřice zmírnila, postupně ztrácela svoji sílu a moře se uklidňovalo. Naděje přežila křest ohněm bez větší újmy. Ztracená plachta, rozlámané zábradlí na palubě a pár uplavaných truhel s provazy a nářadím se za ztráty ani považovat nedaly. Na rozdíl od Donbaje…

Za rozednění bylo moře už téměř klidné a vlny nedosáhly na palubu. Posádka se věnovala vylévání vody z paluby a úklidu kajut.

Osobní věci námořníků byly rozházené po zemi, podlahy v obou kajutách byly plné a stejně skončilo i nádobí v kuchyni. Spiron potřeboval celé dopoledne k tomu, aby alespoň nejdůležitější věci vrátil na svá místa. Proto se také snídaně podávala až před polednem, v době, kdy jindy sedávali nad obědem.

Nikdo nereptal a nikdo se nesnažil při jídle o vtipkování, jak bylo jindy zvykem. Museli se příliš přemáhat, aby nedali průchod svému trápení a smutku. Donbaj všem chyběl. Jeho nadšení a dobrá nálada je už nikdy nerozveselí.

Buribal opět zuřil. Měl k tomu vážný důvod. Ani jeho zničující bouře, kterou doprovázel orkán, nepřinesla kýžený úspěch. Korsak, ač zraněn, žil dál a jeho posádka se úspěšně vracela se Zlatým mečem do Oscelonie.

„To bude slávy, až Naděje zakotví v malé zátoce a přihrnou se k ní davy těch ubohých lidiček,“ zašeptal vztekle Buribal a praštil pěstí do stolu.

„Nervine,“ zavolal na svého sluhu, „musím se jim pomstít, rozumíš?“ Starý sluha uctivě přikyvoval, přestože jemu o nějakou pomstu nešlo. Ale musel se zachovat podle přání svého pána. Znal ho už dlouhou řádku let a věděl, že je bezpečnější souhlasit s čímkoliv, co Buribal vyslovil, než rozdmýchávat připomínkami jeho hněv.

„Víš, co udělám, ty ubohý, zakrslý tvore?“ Aniž čekal na odpověď, pokračoval dál: „Napadnu Osceloňany ještě dnes a zničím celou jejich osadu. Srovnám ji se zemí, vypálím a vydrancuju. Nezůstane tam kámen na kameni. Draze zaplatí za Korsakovu troufalost a odpor. Všichni budou upřímně litovat, že se jejich hrdina vůbec narodil,“ ulevil si Buribal a konečně se zatvářil o poznání přívětivěji. Byl se svým nápadem spokojený, takže se dokonce pousmál.

„Sežeň co nejrychleji ostatní, připravte koně, Nervine, za chvíli vyjíždíme. Nebudeme se zdržovat, budeme plenit a pustošit, to se mi líbí. Osceloňané teprve teď poznají na vlastní kůži, jak vypadám, když se zlobím!“

Buribal přešel několikrát po místnosti a pokračoval: „Vyřiď ostatním, že budu štědře odměňovat ty, kteří napáchají největší škody a nejhorší zlo. Dostanou tolik zlata a drahého kamení, kolik sami unesou. A kdo si bude počínat nejlépe, dostane k tomu všemu ještě smaragd. S jedním se snad moje srdce dokáže rozloučit.“

Nervin přikývl a seč mu jeho staré síly stačily, pospíchal ven. Už se těšil, že tam si bude moci konečně volně vydechnout. Byl rád, že se pro své pokročilé stáří už nemusí loupeživých nájezdů zúčastňovat. V duchu upřímně litoval Osceloňany, kteří mají kvůli Buribalově zlobě zpečetěný osud. O vítězství poloskřetů vůbec nepochyboval.

10. Buribalovo poslední tažení

Poloskřeti se poslušně shromáždili na úpatí Smaragdových hor, těšili se na drancování a ničení a čekali na příchod svého mocného a všemi obávaného náčelníka. Všichni byli ozbrojeni meči, za pasem zastrčenými dýkami a některým z nich se na zádech pohupovaly zvláštní malé luky. Na první pohled bylo zřejmé, že je Buribalova zmínka o smaragdu za odměnu potěšila, takže byli odhodlaní bojovat ještě urputněji než kdykoliv předtím, protože bohatství je odjakživa lákalo, stejně jako jejich chamtivého náčelníka.

Buribal ovšem nespěchal. V jeskyni se před tažením musel nejprve pečlivě upravit. Z truhly vytáhl kožený opasek, přepásal se jím, potom uchopil ke své malé postavě nepřiměřeně dlouhý meč a opatrně ho zasunul za pás. Rozhlédl se ještě jednou po místnosti a spokojeně odcházel. U dveří se ale otočil a potichu zamumlal: „Jsem já to ale hlupák, zapomněl jsem na to nejdůležitější.“

Vrátil se zpět, znovu otevřel truhlu, poklekl vedle ní a zabořil do ní ruce. Dlouho se uvnitř prohraboval, až se dostal k úplnému dnu. Něco velmi usilovně hledal. Něco, bez čeho si na přepadení oscelonské osady netroufal ani on.

„Konečně,“ vydechl ulehčeně, když na dně truhly našel, co hledal. „Pojď ke mně, maličký.“ Mluvil proměněným, velmi jemným hlasem, téměř mazlivě. Přitom vytahoval z truhly amulet, který měl kouzelnou moc a dodával mu na jeho ničivých výpravách nadpřirozenou sílu. Opatrně pohladil oba stříbrné hady a políbil jejich smaragdové oči. Potom si jej zavěsil kolem krku a spokojeně odcházel. S amuletem si troufne proti komukoliv. Věděl, že je v téhle chvíli neporazitelný a že mu ubožáčci Osceloňané vydají všechno, co bude požadovat.

Jenže dnes se nespokojí s nějakými zásobami nebo zlatem. Dnes bude chtít mnohem víc. Životy Osceloňanů nebo jejich doživotní porobu. Ano, kdyby se rozhodli sloužit mu, ušetřil by je.

Se vztyčenou hlavou vyšel ze svého úkrytu ve skále. Poloskřeti mu vzdali hold a hlasitými výkřiky ho mezi sebou uvítali.

Buribal zamířil do jejich čela, kde už poslušný Nervin držel pánova koně, lépe řečeno poníka, a byl připravený pomoci mu do sedla.

Stařičký Nervin ohnul svůj mnohokrát zkoušený hřbet a utvořil tak schůdek, po kterém se Buribal většinou dostával do sedla.

„Dnes ne, Nervine, ušetřím tvoje staré kosti. Mám dobrou náladu, protože vím, že dnes mají Osceloňané svůj osud zpečetěn. Osada dnešním dnem přestane existovat, protože se v ní rozhoří ohně zkázy a na celé území padne popel. Už se těším, až bude celá Oscelonie moje. Jenom moje!“

„Hurááá! Sláva! Ať žije mocný, nebojácný Buribal!“ Poloskřeti byli jeho odvážnou řečí nabuzeni a nadšeni. Protože vždycky žili pod Buribalovým vlivem, věřili, že jedině jeho rozhodnutí jsou moudrá a nejlepší. Nijak jim nevadilo, že přinesou do vesnice zkázu a zlo. Chtěli loupit, chtěli ničit, chtěli na slovo poslouchat svého náčelníka.

Buribal se vyšvihl do sedla, urovnal si meč, uchopil do ruky amulet a ukázal jím na své poddané. Jediný pohled stačil, ztichli a s posvátnou úctou a trochou hrůzy k němu vzhlíželi.

„Doufám, že víte, jak máte bojovat, abyste si nevysloužili můj hněv. Spoléhám na vaši poslušnost a oddanost. Ve jménu kouzelného amuletu buďte silní, nemilosrdní a poslužte mi stejně jako jindy. Slibujete, že budete ničit a plenit, rozbíjet a zabíjet?“

„Ano, pane, slibujeme na svou čest. Čekáme tu jen na tvoje rozkazy!“ zahřmělo z davu poloskřetů jednohlasně. Žádný z nich se nad nesmyslností toho, co se právě chystali podniknout, nepozastavil.

„Dobrá, jsem s vámi spokojen. Myslím, že se vydáme na cestu…“

Než stačil zavelet k odjezdu, ozval se z vrcholku Smaragdových hor silný hlas: „Počkejte, pane, ještě neodjíždějte!“

Hloučkem shromážděných poloskřetů projel úžas nad odvahou toho, jehož hlas zazněl shůry.

„Co chceš, Korchone, jak se opovažuješ takhle se mnou mluvit?“ vykřikl Buribal navztekaně a jeho dobrá nálada, kterou ještě před chvílí hýřil, byla najednou ta tam.

Poloskřeti teď už s nevolí hleděli k místu, odkud se Korchonův hlas ozval. Obávali se, že náčelník za jeho opovážlivost potrestá po cestě je.

„Odpusťte, mocný pane, ale pojďte rychle sem. Našli jsme ve skalách něco úžasného. Konečně vydaly smaragd, jaký jsme ještě nikdy neviděli. Jste největší boháč na celém světě, vzácný pane.“ Korchonův hlas zněl tak rozhodně a jistě, že Buribal sesedl z koně, poručil netrpělivým poloskřetům, aby na něj chvíli počkali, a vydal se zpět do útrob hor.

Nepochyboval, že hledači smaragdů museli najít výjimečné ložisko drahých kamenů, jinak by se neodvážili ho zdržovat. Přesto nedoufal, že by mohl získat smaragdy takové velikosti, že by předčil kouzelníka Argolena, jehož smaragdy byly ty nejúžasnější a kterému je vždycky záviděl.

„Ale co když ano, co když se stal zázrak a po letech kutání a hledání opravdu narazili na takový kousek, o němž už od ranního kuropění sním? Našel bych pro něj ve své truhličce pokladů důstojné místo, které by mu právem náleželo. Takové, abych na něj viděl hned, jak ji otevřu,“ zamumlal zasněně Buribal, a aniž si to uvědomil, přidal do kroku.

V rozpoložení plném napjatého očekávání stoupal po primitivních schodech pracně vytesaných ve skále, úzkou chodbičkou spoře osvětlenou několika loučemi, které už téměř dohořívaly. Jenže nikdo neměl právě teď čas na to, aby je vyměnil. Všichni byli na místě vzácného nálezu, kam směřoval i náčelník.

Když mírně zadýchaný Buribal vstoupil na prostranství, kde se jindy ozýval hluk nástrojů, jimiž poloskřeti osvobozovali ze skal smaragdy, byl všude klid a podivné ticho. Nezvyklé v tuto denní dobu.

„Proč nepracujete, lenoši? Nikdo vám nedovolil skončit s hledáním,“ rozkřikl se vzteklý Buribal. Nemile se ho dotklo, že práce nepokračuje a nikdo se o ni ani v nejmenším nesnaží. Copak se nebojí jeho hněvu?

„Prosím, upokojte se a nezlobte se na nás, pane, brzy se dozvíte, proč se práce najednou zastavila,“ ozval se neobyčejně směle Korchon a zpříma se podíval na Buribala, z jehož přimhouřených očí sršely veliká zloba a silný hněv.

„Pojďte blíž, pane, a podívejte se. No není nádherný?“ Korchon otevřel dlaň. Stačil jediný kratičký pohled a Buribalova tvář dostala najednou úplně jinou podobu.

„Dej ho sem, Korchone. Okamžitě ho pusť! Tvoje špinavá ruka není hodna dotýkat se tohoto nevídaného pokladu,“ vyštěkl Buribal nervózně, rychle k němu přiskočil a z ruky mu nedočkavě vytrhl obrovský smaragd. Byl opravdu kapitální velikosti menšího vlašského ořechu.

„Kdybychom se ho nedotkli, nikdy byste ho neměl,“ snažil se namítnout Korchon, jehož ranilo, že nebyli za svůj nález náležitě pochváleni, ale Buribal už jeho slova nevnímal, měl jiné starosti.

Přistoupil blíž k mihotavému světlu louče a s neskrývaným zalíbením si drahý kámen pozorně prohlížel. To je neskutečná nádhera, výstavní kousek, pomyslel si v duchu a bez jediného slova díků odcházel.

„Pokračujte v hledání ve stejném tempu, nepolevujte, třeba najdete další, ještě větší, někde tam uvnitř skal určitě čeká další bratříček,“ nezapomněl dodat Buribal, než je opustil. Žádné uznání si znavení a upracovaní poloskřeti nevysloužili. Jejich náčelník bral jejich pracovní úsilí, snahu a vyčerpání jako naprostou samozřejmost. Jeho poddaní pro něj museli bez reptání pracovat. A kdyby nechtěli a vzepřeli se, vždycky by si našel metodu, jak je k tomu donutit. Vládl prostředky, kterým všichni podlehnou.

Buribal se vrátil do své jeskyně a hodnou chvíli se se smaragdem těšil, potěžkával ho v ruce a doslova se s ním mazlil. Potom, aniž by kámen na jedinou vteřinku odložil, vzal menší truhličku a otevřel ji. Do dvou třetin byla naplněna drahými kameny, perlami a zlatem. V horní části byl ladný výstupek potažený červenou látkou. Na něj Buribal opatrně položil nový smaragd. Se zalíbením se na něj dlouho díval a nemohl z něj spustit oči.

Teprve po dobré půlhodince si vzpomněl, že na něj čekají poloskřeti v plné zbroji, aby se pod jeho velením vydali k branám osady. Jenže teď ho přešla na jakoukoli výpravu chuť. Nejdřív se přece musí se svým novým drahocenným přírůstkem jaksepatří potěšit.

Odešel tedy k oknu, vyklonil se a zavolal: „Sesedněte, odveďte koně, vyrazíme až zítra. Máme ještě dost času, než se Korsak se svými muži vrátí. Osceloňané nám neutečou. Mám teď na práci něco jiného, mnohem důležitějšího.“

Poloskřeti tedy sesedli z koní, ačkoliv se už na loupeživou výpravu těšili. Ale náčelníka je nutno poslouchat, má tedy pravdu i teď.

Buribal se vrátil do středu místnosti, posadil se do hlubokého, pohodlného křesla, rozepnul opasek s mečem a dál se oddával pohledu na drahocenný smaragd.

„Nač spěchat, Osceloňané do zítra počkají. Nemohu tady zanechat svůj největší poklad hned první den samotný, vždyť by se mu stýskalo,“ zašeptal Buribal a jemně přejížděl ukazováčkem po zeleném kamenu.

Korsak odpočíval ve své kajutě. Dbal pokynů svého přítele Kryptona, který ho po jeho zranění nerad vídal na palubě. Od bouře, kdy si při marném boji o Donbajovu záchranu znovu namohl zraněné rameno, sice uběhlo jen čtyřiadvacet hodin, ale rána se mu obdivuhodně rychle zacelila a téměř zranění necítil.

Přesto byl Korsak rád, že nemusí na palubu Naděje. Příliš ho bolel pohled na prázdné místo na přídi, kde až do osudného setkání s piráty vídal dřevěnou podobiznu líbezné Sengrie. Pouhá vzpomínka na něžnou vílu ho stále zraňovala.

Jeho jedinou útěchou byl Zlatý meč, který měl neustále u sebe. Doufal, že alespoň lidem z jejich vesnice bude užitečný a učiní jejich život zase spokojeným a poklidným.

Kapitánovou myslí náhle projela zvláštní černá předtucha. Neblahá a neodbytná představa. Jako kdyby Osceloňanům hrozilo nějaké velké nebezpečí. Okamžitě vstal, opásal se mečem a ze zvyku si sáhl na náramek, který mu před cestou s velkou láskou darovala pro štěstí matka.

„Co se s vámi děje, matko? Jaké nebezpečí na vás zase číhá?“ zašeptal Korsak a svižně vyběhl schůdky vedoucí na palubu. Na posledním z nich se srazil s Dorinem. Ten mířil naopak za ním a vypadal dost rozrušeně a nervózně.

„Jdeš za mnou, děje se něco, Dorine? Vypadáš nějak polekaně a ustaraně.“

„Raději bych řekl, že ne, ale v dálce na obzoru jsme zahlédli další loď. Nechci ani domyslet, co by se stalo, kdyby šlo opět o piráty.“

Korsak doběhl na příď, kde se shromáždila větší část posádky. Všichni netrpělivě hleděli vpřed a vyhlíželi, jaké plavidlo se k nim blíží. Námořníci měli ještě v živé paměti, jak nebezpečné a nepříjemné bylo jejich setkání s piráty. Kdyby je mělo potkat ještě jednou, bylo by to moc zlé. Raději by se takovému střetu vyhnuli.

„Co budeme dělat, Korsaku? Zítra už možná dorazíme ke břehům Oscelonie. Tedy jestli nám v tom někdo nezabrání,“ ozval se Oris stísněně a zadíval se na kapitána, od něhož chtěl slyšet rozhodné slovo.

„Jedině čekat. Dokud nebudeme mít jistotu, o jakou loď jde, nemůžeme podniknout vůbec nic. Na úhybný manévr nemáme čas, potřebujeme se co nejrychleji dostat domů. Snad budeme mít trochu víc štěstí.“

Korsak se odmlčel a upřeně sledoval loď, která se k nim nezadržitelně přibližovala.

I když nedávné setkání s piráty zavinil Lerok, teď se může klidně stát, že narazí ve vodách Korálového moře na ty pravé. Uloupili by jim skromné zásoby, vzali loď a oni by jen těžko vyvázli alespoň s holými životy. Korsaka po zkušenostech z posledních dní provázely samé neutěšené myšlenky.

Naděje plula neznámému plavidlu vstříc. Majestátně si razila cestu vlnami a na její kráse nic neubralo ani prázdné místo po plachtě, kterou ztratili ve vichru při bouři.

„Běžte si pro zbraně, chlapci, musíme být připraveni na všechno,“ řekl náhle rozhodným hlasem Korsak a sám si vzal do ruky starý meč. Kapitán nechtěl ponechat nic náhodě. Nyní ještě nemusí spěchat, ale za chvíli by mohlo být pozdě. Během okamžiku se ozbrojená posádka rozestavila kolem polámaného lodního zábradlí, aby mohla vyplnit další kapitánovy rozkazy.

„To není možné, taková náhoda,“ zvolal náhle Korsak radostně. Oris s Erunem ho podezírali, že není zdráv, protože si nedokázali vysvětlit, proč se jejich kapitán znenadání raduje, když je před nimi další nelehká zkouška.

„Podívejte se přece pořádně. Musíte ji také poznat. Loď už se přiblížila, prohlédněte si ji pořádně,“ pobízel námořníky kapitán a do tváří se mu vracela barva. Pochopil dřív než ostatní, že jim z blížící se lodi žádné nebezpečí nehrozí.

„Myslíš Malkoniho?“ zeptal se opatrně Krypton, když už mu všechno začalo docházet.

„Sláva. Alespoň ty jsi na to přišel, Kryptone. Je to přece ta větší plachetnice, kterou nám vedle Naděje Malkoni nabízel. Asi už také našla svého kupce. Podle znaku na stožáru soudím, že si ji pořídil někdo z daleka. Nemám ponětí, kdo by to mohl být. Přesto si troufám tvrdit, že piráti to nejsou.“

„Ani já nevím, čí je to znak, Korsaku. Ale to nám nemusí dělat těžkou hlavu. Důležité je, že máme snad vyhráno a domů doplujeme bez dalších těžkostí a zbytečných přestávek.“ Krypton byl spokojený, odložil meč a krátce po něm to udělal i zbytek posádky. Ve chvíli, kdy se obě lodi míjely, se zvedl vítr, který během půlhodiny zesílil, takže Naděje plula dvakrát rychleji než předtím.

Námořníci byli rádi, že se přihnal vítr. Nebe bylo jasné, tudíž se nikdo neobával bouře, kterou by mohl vítr zvěstovat. Naopak byli rádi, že je Naděje hnána kupředu, přestože jí chybí jedna velká plachta.

Celá posádka se těšila domů. Několik týdnů neznamená obyčejně v životě mnoho, ale v jejich případě mohlo odloučení od Osceloňanů znamenat pro celou osadu velké nebezpečí. Kdyby se objevil Buribal, bez Korsaka, jeho přátel a Zlatého meče by se lidé z vesnice lehce stali jeho obětí.

„Máme dobrý vítr, kamarádi. Pomůže nám. Budeme doma mnohem dřív, než jsem doufal. A potom se hned vydáme do Smaragdových hor, abychom se pomstili poloskřetům a Buribalovi,“ ozval se odhodlaně Korsak, položil ruku na Zlatý meč a očima upřeně sledoval moře před sebou. Někde v dálce tušil rodné břehy a chtěl jim být co nejblíže, přestože věděl, že je čeká ještě jedna, snad už opravdu poslední noc na moři.

Buribal procitl mnohem později, než bývalo jeho dobrým zvykem. Snad za to mohl smaragd, který do pozdní noci pozoroval a nechtěl se s ním rozloučit, snad příliš mnoho plných pohárů vína, které přitom vypil. V každém případě bylo ranní slunce už hodně vysoko na nebi, když vstával z postele.

„Nervine, pojď sem! Kde pořád vězíš, ty chlape zatracená!“ zařval hlasitě na svého starého sluhu. Potřeboval si na někom vybít vztek, protože zaspal nejlepší dobu k tomu, aby vyjeli k vesnici.

Stařík se přibelhal do místnosti, v ruce nesl jako obvykle tác obložený vydatnou snídaní. Došel ke stolu a chtěl ho na něj položit.

„Proč jsi mě nevzbudil? Jsi starý, už tě nepotřebuju. Vyměním tě co nejdřív za někoho mladšího a ty půjdeš dosloužit do dolů. Tam si užiješ,“ zachechtal se Buribal posměšně a ohnal se po Nervinovi s takovou vervou, že mu z ruky nešetrně vyrazil plný tác.

„Ale pane, vždyť jste se mnou už večer nemluvil. Nevím, kdy jste chtěl vzbudit,“ pokusil se Nervin před svým pánem nějak ospravedlnit. Dobře věděl, co by pro něj práce ve smaragdovém dole znamenala. V jeho pokročilém věku během pár týdnů, možní dní, jistou smrt. Teď už nemá žádnou sílu, takovou práci by jednoduše nezvládl. A právě proto ho tam chce Buribal určitě poslat. Nezná slitování, chce se zbavit starých a nepotřebných. Nervinovi vytryskly z koutků očí slzy.

„Tohle na mě neplatí, starče,“ rozlítil se znovu Buribal. „Ukliď tu ten nepořádek a koukej mi rychle přinést novou snídani. A přitom vyřiď veliteli stráží, aby se přichystali k odjezdu. Výprava za chvíli začne!“

„Dole už čekají jen na vás, pane. Jsou připraveni od brzkého rána,“ špitl Nervin, sehnul se a chvatně sbíral ze země nádoby a zbytky jídla.

Buribal přistoupil k oknu a vyklonil se ven. S tím, co viděl, byl naprosto spokojený. Na úpatí hor už byli opravdu všichni připraveni. Přesně jako včera. Správní otroci, už přesně vědí, co mají dělat.

„Na koních, v plné zbroji a bez vyzvání, tak se mi to líbí,“ zaradoval se Buribal a vracel se ke stolu. Otevřel truhličku, aby se ještě jednou potěšil se svým smaragdem, a netrpělivě čekal, až mu Nervin přinese novou snídani.

Stařík na sebe naštěstí nenechal dlouho čekat. Seč mu jeho staré a chabé síly stačily, běžel s tácem do místnosti, postavil ho před svého náčelníka, nalil mu do poháru červené víno a poodstoupil o několik kroků dozadu.

„Dobře, Nervine, a teď se mi raději ztrať z očí, abych si to nerozmyslel a do dolů tě doopravdy neposlal. Je mi tě přece jen líto, starče. Až se vrátím, vymyslím, jak tě potrestám,“ řekl Buribal rozvážně, zakousl se do pečínky a pokynul sluhovi k odchodu.

Nervin nečekal, poklonil se až k zemi a rychle se ztratil. Věděl, že má pro tuto chvíli vyhráno. Až se náčelník jako vítěz vrátí, nebude se zajímat o něj, o ubohého starého sluhu, který ho ráno nevzbudil tak, jak si přál. Bude se těšit z vítězství a ze své neomezené moci, což pro něj bude mnohem důležitější než obyčejný, prostoduchý Nervin.

Vlastně už v téhle chvíli pustil Buribal trampoty se svým sluhou z hlavy. Připravoval si v duchu plán přepadení a těšil se na lup, který si z Oscelonie určitě dovezou.

Po vydatné snídani se Buribal ozbrojil a vyšel ven, kde na něho čekali ostatní. Nasedl na svého koně, zvedl meč nad hlavu a zvolal: „Na Oscelonii! Zničte naše nepřátele, kteří nám stojí v cestě za ovládnutím celého území!“

11. Vítězství

Když slunce dokončovalo druhou třetinu své denní nebeské cesty, přiblížil se šik poloskřetů Oscelonii na dohled. Protože ležela na rovině, nebylo možné dostat se k vesnici nepozorovaně. Proto si jich Osceloňané všimli tak brzy.

V osadě zavládlo zděšení, nepopsatelný zmatek a nepokoj. Od Korsakova odjezdu uplynula již dlouhá doba a poloskřeti se zatím ještě ani jednou neukázali. Osceloňané doufali, že se neobjeví až do jejich návratu. Avšak dnešní den ukázal, že se mýlili a jejich přání nebylo vyslyšeno.

„Jsou tady, Sidore, je jich mnohem víc než kdykoliv předtím,“ zajíkl se mladý chlapec, který se spolu s ostatními muži střídal v hlídkování na hradbách.

Sidorova předčasně zestárlá tvář se zachmuřila. Věřil, že se jeho syn vrátí se Zlatým mečem včas. Teď mu však bylo jasné, že se budou muset pokusit před poloskřety ubránit vlastními silami. Ale jak?

Moc možností neměli. Bojovat se zbraní v ruce proti jejich mnohonásobné přesile byl holý nesmysl, hazard, který by všichni muži, a nejen oni, zaplatili životem. Argolen jim potvrdil, že bez Zlatého meče nemá smysl stavět se poloskřetům do cesty. Takže nezbývalo nic jiného než zamknout dveře svých domovů, sýpek a chlévů a utéct se skrýt hluboko do lesa, kde je poloskřeti hned tak nevypátrají.

„Mirone, odveď ženy a děti do bezpečí. Jděte hluboko do lesa, až k jeskyni, kam se schováváme, když nás na lovu zastihne silná bouře. Vezmi si s sebou ještě dva muže a hlavně si musíte pospíšit. Jak vidíš, poloskřeti tady budou co nevidět. Rozumíš?“

„Spolehni se, Sidore, pokusím se, abychom se dostali do lesa včas,“ slíbil Miron a odcházel kvapně z místnosti.

„Počkej ještě. Znáš všechny ženy, Mirone, chtěly by si s sebou vzít všechno možné. Každé zbytečnosti je jim líto. Ale to nejde, nemáme čas. Dovol jim vzít s sebou pouze trochu jídla a pití, jinak nic.“ Sidor se usmál, protože si představil svoji ženu, která, ač byla velmi šetrná a nikdy ne marnotratná, se vždycky těšila z rozličných ženských tretek, které měla schované v truhličce a myslila si, že on o nich neví. A teď by si je určitě nejraději vzala všechny s sebou.

„Rozumím, Sidore, dohlédnu na to, abychom vyrazili hned a bez zbytečné zátěže.“ Miron vyrazil z místnosti a okamžitě tlumočil Sidorovy rozkazy ostatním. Ve vesnici nastal nepopsatelný zmatek, ozývaly se výkřiky žen, které sháněly svoje děti, pláč kojenců a nemluvňat. Do toho se míchaly hlasy zvířat, která byla najednou velmi neklidná. Jako vždy začala tušit blížící se nebezpečí.

Během pěti minut se ubíral z vesnice průvod žen a dětí, doprovázený třemi ozbrojenými muži. Postupovali dost rychle kupředu, přestože mnohá z žen musela nést na rukou své malé dítě. Ale hnala je vpřed bázeň a obava o životy. Bylo to poprvé, kdy je Sidor poslal z vesnice pryč. Musel k tomu mít závažný důvod, protože zatím nikdy poloskřeti neusilovali o jejich životy, ale šlo jim vždy jen o majetek. Jenže je pravda, že od dob, kdy poloskřeti začali se svými nájezdy, nezbylo Osceloňanům téměř nic, o co by mohli mít ještě zájem.

Měli jen holé životy a Sidor správně pochopil, že teď půjde poloskřetům právě a jedině o ně. Sidor svolal do svého domu všechny muže, kteří v osadě zůstali. Chtěl je seznámit se svým plánem.

„Máme málo času, přesto se pokusíme poloskřety zdržet. Musíme co nejrychleji zabarikádovat bránu, tím snad získáme dostatek času, abychom jim unikli a dostali se za ženami a dětmi do lesa dřív, než prokouknou naši lest. Vezměte všechno, co vám přijde pod ruku, vozy, trámy, nábytek, a přineste to k bráně. A pospěšte si, chlapci, úspěch teď závisí hlavně na naší rychlosti.“

Muži se rozběhli po okolí a snášeli k bráně vše, o čem byli přesvědčeni, že se to může hodit. A tak se na jedné hromadě ocitly trámy, dveře, stoly, skříně, dva těžké dřevěné vozy, několik kůlů připravených původně na opravu koňského výběhu a mnoho dalších předmětů, které běžně sloužily k úplně jiným účelům.

„Už jsou téměř tady, musíme okamžitě zmizet,“ ozval se z hradeb jeden z mužů.

„Dobrá, pojďme. Ještě cestou zamkněte domy,“ zavelel Sidor a všichni zamířili na druhou stranu osady. Přistavili si k hradbám žebříky a rychle přelézali. Potom žebříky vytáhli k sobě nahoru a stejným způsobem slézal jeden po druhém dolů.

V té chvíli už zaslechli silné rány. Poloskřeti byli na místě a snažili se otevřít bránu.

„Pro koně si už jít nemůžeme. Jsou na pastvině a to je daleko, moc bychom se zdrželi. Musíme co nejrychleji vyrazit,“ pronesl Sidor tiše a vyběhl směrem k hustému lesu, ve kterém před chvílí zmizel zástup žen a dětí. „Pospěšte si, ať nás poloskřeti nezahlédnou.“

Buribal zatím zuřil a popoháněl svoje poddané nevybíravým způsobem k většímu spěchu.

„Dělejte, chásko líná, opřete se do těch vrat. Potřebuju se dostat okamžitě dovnitř.“ Poloskřeti se činili, ale brána přesto nepovolovala.

Museli nejdřív porazit strom stojící opodál, který potom ze stran uchopili a rozběhli se s ním proti bráně. Na pátý pokus dřevo povolilo a při dalším se brána rozpadla. Dál už stály poloskřetům v cestě pouze naskládané předměty, které teď museli pracně odstraňovat, čímž se pořádně zdrželi a prchající Osceloňané získali drahocenné minuty.

Víc než půlhodina uplynula od chvíle, kdy první poloskřet stanul před zatarasenou branou. A teprve nyní uvolnili průjezd do vesnice. Tryskem vjeli dovnitř, páčili zamčené dveře do domů a obydlí.

„Všechno je opuštěné a prázdné, nikde ani noha, pane,“ ozval se jeden z poloskřetů, který se dostal dovnitř jako první. Ostatní se k němu záhy přidávali. Nikde nenarazili na živáčka. Proto si svůj vztek vybíjeli alespoň na ubohých zvířatech, která se jim omylem připletla do cesty.

„Zapalte domy a ještě se podívejte, jestli se neukryli na sýpce nebo ve chlévech. A pospěšte si! Začínám tušit nějakou zradu,“ vykřikl rozlícený Buribal, pobídl ostře koně a rozjel se k sýpce.

Ale ani tam nenašli vůbec nikoho. Všechno kolem zelo prázdnotou.

„Oheň!“ vyštěkl Buribal.

Poloskřeti zapalovali louče a obíhali s nimi celou osadu. Ani jedno stavení nezůstalo ušetřeno. Za okamžik vzplály nad Oscelonií zničující ohně, které měly završit dokonalou zkázu vesnice.

Pohled na hořící domy zaplňoval Buribalovo nitro alespoň částečným zadostiučiněním. Vzal Osceloňanům úplně všechno. Stačí jen sledovat pozorně jejich stopy, a sami ho zavedou do svého úkrytu. Buribal ani na okamžik nepochyboval, že mu jeho ohavný plán nakonec přece jen vyjde.

Korsak už nevydržel déle lenošit v kajutě a odpočívat. Čím víc se Naděje přibližovala k oscelonskému pobřeží, tím silnější byla jeho touha po domově. Těšil se na otce, matku, na své bratry. Věděl, že je všichni s radostí přivítají. Myšlenkami byl už v přístavišti, kde je bude určitě čekat s velkou slávou celá vesnice.

„Hoří, na pobřeží hoří,“ vykřikl náhle Oris z vrcholku stožáru, kam před chvílí pracně vylezl, aby Oscelonii zahlédl jako první. To se mu sice podařilo, ale viděl něco úplně jiného, než o čem ještě před chvílí snil.

Po jeho výkřiku se všichni námořníci nahrnuli na příď Naděje, odkud měli nejlepší rozhled. Obrázek, který se jim naskytl, byl bolestivý. Obrysy pobřeží jen stěží rozeznávali, zato byl nepřehlédnutelný hustý, tmavý dým. Ten se v mnoha mocných sloupech valil vzhůru k oblakům.

„Nepochybuju, že v tom má prsty Buribal. Doufám jen, že se nevracíme příliš pozdě,“ pronesl Korsak do hrobového ticha, které se kolem něho rozhostilo. V jeho hlase byla zřetelně cítit obava. Nemohl ji zakrýt a ani nebylo proč. Ostatní námořníky přepadla stejná tíseň.

„Připravíme se zatím k zakotvení. Dorine, zůstaň u kormidla a udržuj směr, Oris s Erunem vylezou na stožár, musíme skasat plachtu. A vy ostatní, uvolněte částečně lana u člunu, abychom se s tím potom nemuseli zdržovat.“ Korsak vydal rozkazy a všichni se pustili do práce.

Zanedlouho Naděje zakotvila, muži se nalodili na malý člun a rychle veslovali ke břehu. Popoháněl je strach, co když Buribal dokonal své dílo zkázy? Všechno tomu koneckonců nasvědčovalo, všude se valil štiplavý dým, vzduchem létal popel a poplašení koně znepokojeně ržáli v ohradě.

„Půjdeme napřed, Spirone. Až upevníš člun, přijď za námi.“ Spiron přikývl a dál se snažil vytáhnout člun na břeh.

Jen co Korsak následovaný svými druhy doběhl k bráně, bylo jasné, že jejich obavy nebyly plané. Vylomená brána a rozházené věci u hradeb nasvědčovaly, že se ve vesnici strhlo něco hodně strašného.

Krypton se rozběhl k místům, kde stály ještě nedávno jejich domy. Úplně všechny byly spálené, tu a tam trčela torza zdí, všude se povalovaly ohořelé trámy, nábytek a zařízení domů. Pohled, který hluboce zraňoval i otrlé námořníky. Ti si cestou zvykli na různá neštěstí a pohromy, ale tohle bylo mnohem horší. Z jejich domovů nezbylo téměř nic.

„Dobrá, pomstíme se. Nic jiného nám ani nezbývá. Vzhůru ke Smaragdovým horám!“ zavolal rozčileně Korsak a rozběhl se zpět k bráně.

„Počkej, Korsaku, tolik bych s tím nespěchal,“ zadržel ho Spiron, když dorazil za nimi. Všichni se na něj udiveně podívali. Nestávalo se, že by právě on ztrácel odvahu. Proto je teď velmi překvapilo, že se je snaží zastavit a Korsaka od jeho plánu odradit.

„Nevykládejte si to zle, ale pojďte za mnou. Něco vám ukážu. Pak se můžete rozhodnout.“ Vedl je před bránu a sklonil se k zemi. V měkké hlíně bylo možné rozeznat spoustu otisků koňských kopyt.

„No a?“ zeptal se pochybovačně Oris, který zatím nepochopil, co má Spiron na mysli.

„Jsi ještě moc mladý, musíš se pořádně podívat. Některé vedou dovnitř, ale zpátky ke Smaragdovým horám ani jeden. Pokračují doprava podél hradeb. Z toho soudím, že naši lidé před poloskřety patrně prchali a ti je sledovali směrem k lesu. Nemůžu mít pravdu?“ otočil se Spiron s otázkou na Kryptona.

„Dává to smysl. Přiveďte koně z ohrady, my se tu zatím rozhlédneme. Třeba narazíme na něco, co nás utvrdí v tom, že máme pravdu.“ Krypton se Spironem pokračovali podél hradeb. Po několika stech metrech narazili na žebříky. Byli si téměř jisti, že je jejich úsudek správný. Také pošlapaná tráva a ulámané větvičky na keřích mluvily jasnou řečí. Určitě tudy před nedávnem procházelo plno lidí.

„Kryptone, Spirone, nasedněte. Vyrazíme,“ zavolal Korsak a oba muži se vyšvihli na koně. Tryskem ujížděli k lesu, kde narazili na volně pobíhající a pasoucí se poníky poloskřetů. Tam, kde les zhoustl, poloskřeti sesedli a dál pokračovali pěšky. To celé družině nahrávalo, protože bylo zřejmé, že poloskřeti nenarazili na stezku, po které se dá ještě hodný kus cesty pokračovat na koních.

„Rychle, nesmíme ani na chvilku váhat. Pojedeme, dokud to půjde, snížíme tak jejich náskok,“ zavolal Korsak a uhnul stranou. Po pár desítkách metrů vjel na úzkou cestičku, kudy museli projíždět jeden po druhém. Přesto byli v tuhle chvíli mnohem rychlejší než Buribal a jeho věrní nohsledové. Měli stále naději, že dojedou včas.

Sidor se svými muži dorazil k jeskyni jen malou chvíli po ženách. Těm bránily v rychlejším postupu děti, které se namáhavou cestou brzy unavily a ženy je musely nést.

„Mirone,“ řekl Sidor vážně, „běžte s Radumem zamést stopy. Poloskřety musíme za každou cenu zmást, aby nás nevypátrali. Pokuste se je nějakou lstí odlákat na jiný konec lesa.“

„Zkusíme to, Sidore, snad se nám to podaří,“ odpověděl Radum a vyrazil zpět.

Ostatní zatím zamířili do jeskyně. Byla naštěstí dost prostorná, takže se do ní všichni pohodlně vešli. Sidor s několika muži částečně zatarasili vchod velkými kameny, na straně nechali jen úzký otvor, aby mohl dovnitř i Miron s Radumem, až se vrátí.

Ti zatím zahlazovali stopy, které vedly k jeskyni. Pár desítek metrů před jeskyní uhnuli doprava, udupávali trávu a ulamovali slabé větvičky, aby navodili dojem, že právě tudy prošla velká skupina lidí. Pokračovali dál až k potoku.

„Teď uděláme nejlíp, když vlezeme do vody a půjdeme chvíli proti proudu. Dostaneme se blíž k jeskyni, a navíc se naše stopy dočista ztratí,“ zauvažoval nahlas Radum a Mironovi nezbylo nic jiného než souhlasit. Byl to dobrý nápad.

Zuli si boty a brodili se potokem proti proudu. Chladná voda je osvěžovala. Když se dostali k místu, které bylo nejblíže k jeskyni, vylezli z vody ven a stále bosi vyrazili ke skále. Bosou nohou zanechají méně zřetelnou stopu, než kdyby byli obutí. Bota se zaboří do země mnohem hlouběji, takže by byli nápadnější a stop od bot by si mohl kdekdo všimnout.

Opatrně našlapovali na měkké polštářky mechu, které se vzápětí vracely do svého původního stavu. Nikdo nepozná, že tudy kráčela lidská noha.

Dorazili k jeskyni v poslední chvíli. Když Miron zmizel v jejím nitru, dolehly k nim z dálky rozhněvané hlasy poloskřetů. A nebezpečně se přibližovaly.

„Ani slovo, prosím, hlavně ať děti nepromluví a nepláčou,“ zašeptal Sidor, rozhlédl se po ostatních a přikrčil se u východu z jeskyně.

Nebylo pochyb o tom, že poloskřeti právě dorazili k místu, kde Radum s Mironem odbočili doprava a pokračovali k potoku.

„Pane, tady musíme zahnout, je to tu pěkně vyšlapané, museli projít chviličku před námi,“ hlásil jeden z poloskřetů svému náčelníkovi.

„Snad máš pravdu. Ale nechápu, proč ti ubožáci zamířili právě tam. Les tím směrem řídne, brzy na ně narazíme. Asi ztrácejí rozum,“ zašklebil se Buribal odporně. „Vlastně, tím líp pro nás. Budeme s nimi mít snadnou práci.

Sledujte dál jejich stopy a pospěšte si, už mě tahle procházka přestává bavit,“ zavelel Buribal a klestil si cestu mečem.

„Pro tuhle chvíli máme vyhráno,“ zašeptal Sidor a ulehčeně si oddychl. Vzdalující se hlasy poloskřetů ho v tom utvrzovaly.

„Ale jen do té doby, než prohlédnou naši lest. A to nebude trvat moc dlouho. Stejně nevím, na co tady čekáme. Až nás najdou, nebudeme mít žádnou šanci,“ ozval se Miron stísněně.

„Na zázrak. Na veliký zázrak. Jedině ten nás může zachránit,“ pronesl Sidor vážně, jako kdyby tomu sám věřil, a neopouštěl ani na chvíli své místo u vchodu do jeskyně.

Les postupně zhoustl natolik, že musel z koně sesednout i Korsak se svými přáteli. Uvázali koně ke stromům a dál pokračovali pěšky. V cestě jim bránily křoviny, které se jim zabodávaly ostrými trny hluboko do kůže po celém těle. Nevnímali bolest, razili si cestu vpřed svými meči. Hnala je touha spatřit co nejdříve Osceloňany, o které se nyní strachovali, a touha skoncovat s poloskřety.

„Budeme brzy u jeskyně. Jestli jsem dobře odhadl, jak asi otec uvažoval, měli bychom tam najít obyvatele celé vesnice hezky pohromadě. Já bych se na jeho místě zachoval stejně,“ zašeptal Korsak, „snažil bych se za každou cenu zachránit hlavně ženy a děti.“

Po několika minutách rychlé chůze měli jeskyni na dohled. Horkokrevný Oris se k ní chtěl rozběhnout, avšak Krypton ho zadržel.

„Nesmíme tolik riskovat. Může to být past, co když se v jeskyni ukryl Buribal se svými posluhovači? Na to jsi nepomyslel?“

„Máš pravdu, Kryptone, jako vždy. Počkejte tady, opatrně se podívám blíž,“ rozhodl Korsak. „Mám u sebe Zlatý meč, kdybych se s Buribalem nečekaně setkal, snad bych se mu s ním dokázal ubránit.“

„Dobře, Korsaku, ale jdi opatrně.“ Krypton jen těžko potlačoval obavu ve hlase.

Korsak déle nečekal a vydal se kradmo k jeskyni. Opatrně se plížil podél stromů a pomalu se prodíral hustým houštím. Když se přiblížil až ke skále, přitiskl se k ní celým tělem a s taseným mečem postupoval obezřetně dál. Krůček po krůčku se blížil ke vchodu jeskyně.

Ať napínal uši sebevíc, nezaslechl jediné slůvko. Pomalu se začínal smiřovat s myšlenkou, že otec přece jen rozhodl jinak a vyhledal se svými lidmi bezpečný úkryt někde jinde. Ale nenapadalo ho, kde by to mohlo být.

Když byl jen pár kroků od otvoru, přece jen se ozval zvuk, který nemělo v žádném případě na svědomí zvíře, ale člověk. Nějaký malý človíček, který svůj nesouhlas nebo přání neumí dát najevo jiným způsobem než hlasitým křikem a pláčem.

„Otče, dorazili jsme právě včas,“ špitl Korsak a dal svým druhům rukou znamení, že se nemusejí ničeho obávat a mohou přijít blíž.

„Korsaku, chlapče. Přece jen se zázraky dějí, pořád jsem věřil a doufal, že nám někdo pomůže,“ vykřikl Sidor a vyběhl z jeskyně. Za ním se snažili úzkým otvorem prolézt i ostatní vesničané.

„Počkejte uvnitř, přátelé, ještě nemáme vyhráno,“ krotil jejich příliš velké nadšení Korsak. Dobře si uvědomoval, že jim stále hrozí velké nebezpečí.

„Vrátili jsme se, Zlatý meč máme také, ale ještě máme před sebou těžký úkol. Musíme najít Buribala a zvítězit.“ Všichni užasle hleděli na Zlatý meč, který Korsak zvedl do výšky, aby ho každý uviděl. Ve slunečních paprscích, které přes vysoké stromy jen těžko hledaly cestu k zemi, se Zlatý meč zaleskl, až téměř každého oslnil.

„Korsak má pravdu, vraťte se všichni do jeskyně. Na přivítání budeme mít dost času, až definitivně skoncujeme s Buribalem a poloskřety. Bojím se, že naši vesnici po našem útěku vyplenili.“

„To je slabé slovo, otče. Celá vesnice lehla popelem. Nezůstalo tam vůbec nic, kámen na kameni. Ale teď není na nářky čas. Řekni, kde jsou poloskřeti?“ Korsak věděl, že nesmí promarnit ani minutu, proto chtěl mít setkání s nimi co nejrychleji za sebou.

„Miron s Radumem je trochu zmátli a tuší, kterým směrem se poloskřeti ubírají. Půjdou s vámi, ukážou vám cestu,“ rozhodl Sidor a dva muže nemusel nijak pobízet. Brali to jako čest, že mohou Korsaka a jeho hrdinnou posádku vést.

„Pojďte,“ zavelel Korsak, pokynul otci s matkou a vydal se za Mironem. Ten rychle vyběhl po lesní pěšině jako první.

Poloskřeti se zastavili u potoka. Ztratili stopu a nerozhodně postávali na jeho břehu. Dočista je přešla chuť na zabíjení. Byli unavení dlouhou chůzí a nejraději by se vrátili domů, do Smaragdových hor. Ale nesmiřitelný výraz ve tváři jejich náčelníka je přesvědčoval o tom, že jejich cesta ještě zdaleka není u konce.

„Jak se zdá, chtěli nás zmást,“ zahřměl Buribal, „a my jim na takovou ubohou lest skočili. Nevadí, vrátíme se zpět a budeme hledat dál.“

„Máte pravdu, pane, na druhé straně potoka také nejsou žádné stopy. Musíme hledat v místě, kde jsme odbočili. Tam určitě najdeme ty, po nichž marně pátráme,“ ozval se jeden z poloskřetů úlisně a čekal od Buribala pochvalu za svoji oddanost. Zbytečně, jako téměř pokaždé.

Bez odpočinku se obrátili a vraceli se zpět. Neradostně pochodovali za svým náčelníkem, přičemž netušili, že jdou vstříc Korsakovi a jeho mužům. Buribal totiž mylně předpokládal, že se svou lodí doplují domů až další den.

Každým krokem se k sobě obě družiny přibližovaly. Korsakova tiše a obezřetně, Buribalova hlučně, protože poloskřeti nečekali žádné nebezpečí. Nepočítali s tím, že by jim Osceloňané dobrovolně vstoupili do cesty a riskovali svoje životy.

A tak se stalo, že po několika minutách stanul Buribal tváří v tvář Korsakovi. Chvíli na sebe mlčky hleděli, jako by v duchu poměřovali svoje síly. Pak se Buribal vzpamatoval, uchopil do ruky amulet a namířil ho na Osceloňany. K jeho zděšení se nic zvláštního nedělo. Korsak se dál usmíval a nejevil známky žádného strachu nebo hrůzy.

„Je konec, Buribale, dnešním dnem tvoje nadvláda končí,“ zavolal Korsak mocným hlasem a tasil Zlatý meč. Namířil jím na kouzelný amulet. A stačilo jedno máchnutí…

„Počkej chvíli, Korsaku,“ vykřikl s hrůzou v očích Buribal, „můžeme se dohodnout. Jsme oba stejně mocní, můžeme se stát společně nepřekonatelnými pány světa. Já mám svoje kouzla, ty máš pro změnu Zlatý meč. Když dáme svoje síly dohromady, ovládneme kohokoliv. Nabízím ti víc, než si dokážeš představit. Staneš se neomezeným pánem, zahrnu tě bohatstvím, dám ti smaragdové doly, poloskřeti tě budou poslouchat a uctívat, jenom svůj meč schovej a jediné kouzlo ušetři na něco mnohem významnějšího.“

„Bojíš se, Buribale, škemráš o život? To se mi líbí, ale na tvoje sliby nenaletím. Nevěřím ti, stejně bys mě co nejdřív podvedl a já bych zaplatil životem,“ pronesl klidným hlasem Korsak a postoupil o pár kroků blíž.

Buribal ucukl a snažil se couvnout zpět. Jenže těsně za jeho zády stáli namáčknutí poloskřeti, kteří se poprvé v životě začali bát někoho jiného než svého náčelníka. Aby ne, jejich pán, který až do dnešního dne naháněl hrůzu ostatním, stál teď před obyčejným Osceloňanem a prosil o milost. Jako by všeho nebylo dost, Buribal padl před Korsakem na kolena a s prosebným výrazem ve tváři sepjal ruce. Nevadilo mu, že se před svými poddanými ponižuje, v téhle chvíli bojoval sám za sebe, o svůj holý život.

„Dám ti sílu černé magie, Korsaku, a budu ti do konce svého života věrně sloužit. Pomůžeš sobě i svým druhům.“

„Dost, konec řečí, Buribale. Tvůj čas právě vypršel.“

Korsak se rozmáchl a přesně podle Argolenovy rady rozetnul Buribalův kouzelný amulet na dvě poloviny. Obě části spadly na zem. Z Buribalova hrdla se ozval strašlivý výkřik. Jeho obličej blednul a průsvitněl, stejně jako tváře i celá těla poloskřetů. Mizeli Korsakovi a jeho přátelům před očima, byli najednou průsvitnější než pára nad hrncem.

Během několika vteřin zmizeli docela. Nezůstalo po nich vůbec nic. Jen dvě poloviny zlatého amuletu ležely pokojně v měkoučkém mechu.

Korsak se sehnul a chtěl se amuletu dotknout. Těsně před jeho prsty se roztekl a slizkou tekutinu pohltila zem.

Zlatý meč ztrácel postupně svůj oslnivý lesk, až byl najednou úplně obyčejný, k nerozeznání od ostatních zbraní. Lišil se od nich pouze zvláštní propletenou rukojetí.

„Posloužil nám dobře,“ pronesl do ticha Korsak, „věřím, že jsme se jeho zásluhou zbavili poloskřetů navždy.“

Snad má pravdu...

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .