kapitola pátá

Z ÚST ŽABÁKA

Alex už nebyla ve svém pokoji, padala do světa plného záře.

Padala dál a dál, rychleji a rychleji. Točila se jí hlava a měla strach. Křičela o pomoc, ale neslyšela vlastní hlas. Přestane někdy padat? Umře? Je už mrtvá? Uvidí vůbec ještě někdy svou rodinu?

Slyšela cvrlikání ptáků a šumění stromů ve větru. Zvuky jako by se stále víc přibližovaly, ona však pořád letěla a letěla a vůbec nevěděla kam…

„Au!“ vyjekla, protože dopadla na zem. Byl to dopad dost tvrdý na to, aby to bolelo, ale ne zas tak tvrdý, aby si ublížila. Nebýt drsného přistání, určitě by myslela, že se jí to zdá.

Alex se rychle zvedla. Nahmatala si pulz, aby se ujistila, že jí srdce ještě tluče; vypadalo to, že je ještě živá. Byla velmi vděčná, že pád už skončil – jenže kam se to vlastně propadla?

Stála na prašné cestě uprostřed lesa. Stromy byly vysoké a tmavé a kmeny jim obrůstaly jasně zeleným mechem. Paprsky slunce pronikaly lehkou mlhou. Vysoko v korunách křičeli ptáci, a když soustředěně poslouchala, slyšela v dálce nějaký potůček.

Alex se otočila dokola a rozhlédla se do všech směrů. Obhlížela své nové okolí a dech se jí stále zrychloval. Reaguje na to, co se právě stalo, přehnaně, nebo naopak málo? A co se to vlastně stalo?

Vzhlédla, aby zjistila, jestli má nad hlavou otvor, kterým propadla. Doufala, že tam spatří nějaké okno do svého pokoje, ale viděla jen větve a nebe nad sebou.

„Kde to jsem?“ zeptala se sama sebe.

„ÁÁÁÁÁÁÁÁÁÁÁÁÁ!“ Conner žuchl na zem vedle své sestry, jako by spadl z čistého nebe. Byl bledý, ječel a končetiny měl rozhozené na všechny strany. „Jsem živý? Umírám? Jsem mrtvý?“ zeptal se ze země s očima pevně zavřenýma.

„Jsi živý!“ ujistila ho Alex. Ještě nikdy nebyla tak ráda, že ho vidí.

„Alex, jsi to ty?“ zeptal se. Pomalu otevřel nejdřív jedno oko, pak druhé a rozhlédl se kolem sebe. „Kde to jsme?“ zeptal se, když mu pomohla na nohy.

„Vypadá to jako nějaký… les,“ řekla.

Nepodobalo se to však žádnému lesu, který kdy viděla – aspoň ve skutečném životě. Barvy byly tak živé a vzduch tak průzračný. Bylo to, jako by spadli do obrazu, a Alex si byla jistá, že ten obraz už někdy viděla.

„Koukni,“ ukázal Conner na zem. „Všechny naše tužky!“

Cesta byla posetá tužkami a pastelkami, které Alex celý týden házela do knihy. I své špinavé ponožky a školní batoh Alex v tom nepořádku našla. Ale kde jsou všechny knihy, které do Země příběhů pustila?

„Tak sem to všechno napadalo,“ ukázala Alex.

„Ale kde to jsme?“ zeptal se Conner. „Jak daleko jsme od domova?“

Na to mu Alex nedokázala odpovědět. Začínalo ji to znepokojovat stejně jako jeho. Ztratili se – ne, tohle bylo ještě horší.

„A je to tvoje vina, Alex!“ zlobil se Conner.

„Moje vina?“ vyjekla Alex. „Vůbec bychom tady nebyli, kdybys normálně zaklepal a nevletěl ke mně, jako kdyby hořelo!“

„Věděl jsem, že to plánuješ,“ vysvětloval Conner. „Musel jsem tě zarazit.“

„Neměla jsem v plánu do té knihy skákat, jen jsem ji zkoumala,“ vysvětlovala Alex. „A nemusel jsi sem za mnou chodit.“

„No jasně. To jsem tě jako měl prostě v tý knize nechat samotnou?“ vykřikl. „Co bych asi tak řekl mámě, až by se vrátila? ‚Čau mami, jak bylo v práci? Hele, Alex spadla do knížky. Jo, a co bude k večeři?‘ To fakt myslíš vážně?“

Pak začal vyskakovat, jak nejvýš mohl.

„Co to děláš?“ nechápala Alex

„Spadli jsme. Z něčeho. Tady nahoře. Musí přece. Existovat. Cesta. Zpátky.“ Funěl, ale všechna jeho snaha byla marná. Nakonec se unavil, sedl si na zem a opřel se o strom.

„Co jestli nás to přeneslo do jiný země nebo tak něco?“ uvažoval nahlas a vraštil čelo tím víc, čím víc o tom přemýšlel. „Co když jsme v Kanadě nebo v Mongolsku? Jak dlouho bude trvat, než nás máma nebo někdo najde?“

Náhle se země začala otřásat. Lesem se rozlehlo mohutné dunění. Větve stromů se chvěly a kamínky na zemi začaly nadskakovat. Blížilo se něco mohutného.

„Co se to zas děje?“ vyjekl Conner.

„Pojď se schovat!“ vybídla ho Alex.

Popadla batoh a oba sourozenci odběhli kousek dál do lesa. Schovali se za obzvlášť velkým stromem.

A nevěřili vlastním očím. Kolem nich se přehnal veliký oddíl jezdců na bílých koních. Brnění měli vyčištěné a lesklé. Měli stříbrné a zelené štíty a na nich namalovaná velká červená jablka. Stejný symbol měli i na vlajících praporech.

„Alex, to jsme se vrátili v čase?“ zeptal se Conner zděšeně sestry. „Tohle vypadá jako středověk!“

Koňská kopyta rozlámala všechny tužky a pastelky. Vojáci se pohybovali tak rychle a soustředěně, že si nikdo z nich nevšiml užaslých dvojčat vykukujících za stromem.

Alex nemohla odtrhnout oči z těch štítů. Červené jablko bylo pro vojáky hodně zvláštní symbol, ale jí přitom připadalo velmi povědomé. Nedokázala ale přijít na to proč.

Dunění pomalu sláblo, jak vojáci mizeli lesní cestou do dáli. Sourozenci ještě chvilku zůstali schovaní za stromem, aby si byli jistí, že je čistý vzduch.

„Já nevím, jak ty, ale na mě toho rozčilení bylo na jeden den ažaž,“ prohlásil Conner.

Alex si všimla plakátku připíchnutého na nedaleký strom. Došla k němu a strhla ho, aby si ho mohla prohlédnout. Byl starý, písmo měl vybledlé a uprostřed byl obrázek zamračené holčičky s kudrnatými plavými vlásky. Stálo tam:

Alex zbledla a na okamžik přestala dýchat. Uvědomila si totiž, kde jsou. Není divu, že ty stromy jí byly tak povědomé. Když byla malá, mockrát je viděla na obrázku. Kniha je odnesla přesně na to místo, v které Alex doufala.

„Je to možný?“ ptala se sama sebe. Kolečka v hlavě se jí ještě nikdy netočila tak rychle jako teď.

„Co jestli je možný?“ zeptal se Conner. „Ty víš, kde jsme?“

„Myslím, že jo,“ odpověděla Alex.

„Tak kde?“ naléhal Conner.

„Connere, my jsme spadli do tý knihy,“ vysvětlila, ale on to nepochopil. „Já myslím, že jsme v opravdovský Zemi příběhů.“

Podala mu plakátek a on vykulil oči jako lemur.

„Ne ne ne! To není možný! To určitě není ta Mášenka od tří medvědů! To je nesmysl!“ vrtěl hlavou. Vrátil sestře plakátek, jako by byl nakažený vzteklinou. Nemohl uvěřit tomu, co říkala; nechtěl tomu věřit. „Chceš říct, že jsme v pohádkovým světě?“

„Tenhle les bych poznala všude! Je to ten z babiččiny knihy,“ prohlásila Alex a bezděky se usmála. „Ale je to vlastně úplně logický! Kam jinam by nás kniha poslala?“

„Propadli jsme knihou! Nic není logický,“ odsekl Conner. „To chceš jako říct, že tu zůstaneme trčet, nebo co? Jak se dostaneme domů?“

„Já ti neumím odpovědět na všechno, Connere,“ připomněla mu Alex. „Nezapomeň, že mně se stalo přesně to co tobě!“

Conner začal přecházet mezi stromy s rukama v bok. „To snad není pravda, že jsem utekl z trestu a propadl se do jiný dimenze,“ stěžoval si.

Alex byla bratrovi vděčná, že skočil za ní. Žili spolu celý život a chodili od školky do stejné třídy. Nebyla si jistá, jestli by zvládla ocitnout se v jiné dimenzi úplně sama.

„Doufám, že jsi spokojená, Alex,“ ušklíbl se Conner. „Já ti říkal, že máme tu knihu hodit do řeky.“

„Přestaň hledat viníka,“ prohlásila Alex. „Celkem nezáleží na tom, jak jsme se sem dostali. Fakt prostě je, že tu teď jsme. Důležitý teď je najít někoho, kdo by nám pomohl vrátit se domů.“

„Promiňte, nepotřebujete pomoc?“ řekl zdvořile někdo za nimi. Trhli sebou, když uslyšeli kromě svých ještě jiný hlas, a obrátili se, aby zjistili, kdo to je. A vzápětí toho oba litovali.

Za nimi stálo něco, co by se asi nejlíp dalo popsat jako žabomuž. Byl vysoký, měl širokou tvář, vlhké lesklé oči a zářivě zelenou pleť. Na sobě měl elegantní oblek s vestou a v ruce držel skleněnou nádobu plnou leknínových listů.

„Omlouvám se, že vám do toho tak vpadám, ale poradit na cestách umím docela dobře, kdyby bylo třeba,“ dodal a usmíval se přitom hodně zeširoka.

Alex a Conner byli tak vyděšení, že se nemohli pohnout. Jestli ještě potřebovali nějaký důkaz, že jsou v pohádkovém světě, tady ho měli.

„Vypadáte velmi mladí na to, abyste byli v lese sami,“ podotkl žabák. „Ztratili jste se?“

Conner vyjekl a ten výkřik trval mnohem déle, než bylo Connerovi milé. „Prosím tě, nežer nás!“ zakvičel a schoulil se na zemi.

Žabák si ho zamračeně prohlédl. „Mladý muži, já rozhodně nemám v úmyslu tě žrát,“ prohlásil. „Chová se takhle vždycky?“ zeptal se pak Alex.

Alex zaječela skoro stejně jako předtím její bratr.

„Já vím, já vím. To nic, já jsem zvyklý, že na mě lidi křičí,“ pokrčil rameny žabák. „Jen se klidně vzpamatujte. Šok za minutku pomine.“

„Omlouváme se,“ vypravila ze sebe konečně Alex. „To jen, že tam, odkud jsme, není moc…. ehm… žabích lidí. Omlouvám se, jestli to není zdvořilý výraz pro to, co jsi!“

Conner znova zakvičel. Tentokrát se tomu už nedalo říkat zaječení, ale i tak to bylo trapné.

Žabák si je pozorně prohlédl, obzvlášť šaty. „A odkud vlastně jste?“ zeptal se.

„No, dost zdaleka,“ odpověděla Alex.

Lesem se rozlehlo pronikavé vlčí vytí. Všichni tři sebou při tom zvuku trhli. Žabák se velkýma lesklýma očima s obavami rozhlédl mezi stromy.

„Stmívá se,“ řekl. „Měli bychom jít radši pod střechu. Pojďte prosím za mnou. Bydlím jen pár minut odsud.“

„To určitě!“ ušklíbl se Conner.

Vlčí vytí se ozvalo znova. Tentokrát bylo mnohem hlasitější než to první. Ať byli ti vlci kdekoli, rozhodně se blížili.

„Já vím, že vám teď připadám děsivý,“ řekl žabák dvojčatům, „ale v porovnání s některými tvory, kteří v tomhle lese v noci obcházejí, to ještě vůbec nic není. Slibuju, že vám nic neudělám.“

Díval se na ně s tak upřímnou starostí, že bylo obtížné mu nevěřit. Otočil se a rázným krokem vyrazil do lesa.

Alex šťouchla do Connera. „Pojď, radši jdeme s ním.“

„Zbláznila ses? Nelezu domů k obří žábě!“

„A co můžeme ztratit?“ namítla Alex.

„Třeba život,“ odsekl Conner, ale Alex ho navzdory jeho protestům zvedla ze země a vlekla ho za žabákem.

Spěchali za ním poměrně dlouho, proplétali se mezi stromy, přeskakovali balvany a kořeny trčící ze země. Čím hlouběji zacházeli, tím hustší byl les. Rychle se stmívalo, a než došli k žabákovu domovu, byla už prakticky tma.

Alex a Conner se drželi těsně u sebe. Pořád ještě si nebyli jistí, jestli udělali dobře, když šli s tímhle divným tvorem.

„Tudy,“ ukázal.

Odsunul pár uschlých popínavých rostlin a objevily se velké dřevěné dveře, maskované jako svah kopečku. Otevřel je a vedl váhající dvojčata pod zem. Rozhlédl se, aby se ujistil, že je nikdo nesledoval, a pak teprve za sebou zavřel.

Pod zemí byla velikánská tma. Alex a Conner se k sobě tiskli tak, že vypadali spíš jako siamská dvojčata.

„Promiňte ten nepořádek, nečekal jsem návštěvu,“ omluvil se žabák, škrtl sirkou a rozsvítil lampu.

Alex a Conner moc nevěděli, co mají v domě obří žáby čekat, ale tohle to rozhodně nebylo.

Ocitli se ve velké místnosti, jejíž stěny i nízký strop byly z upěchované hlíny. Kořeny stromu, který rostl nad nimi, visely ze stropu jako veliký lustr.

Uprostřed místnosti stálo několik měkce polstrovaných křesel a pohovek – z některých trčela vycpávka – obrácených k malému krbu. V kuchyňce visely na háčcích čajové šálky a konvice.

Alex nejvíc potěšilo, že tu všude byly knížky; kolem hliněných stěn stály knihovničky, na každé volné ploše i na zemi ležely hromady knih; bylo to, jako by místnost byla zamořená literaturou.

„Connere,“ zašeptala mu Alex do ucha. „Rozhlídni se! To je jako z Narnie! Jako když Lucinka potkala pana Tumnuse!“

Conner se rozhlédl a pochopil. „Jestli nám nabídne turecký med, tak odtud mizíme, říkej si, co chceš,“ odpověděl šeptem.

„Je tu trochu špína, ale útulno,“ prohlásil žabák. „On málokterý domácí si pustí do domu žabáka, tak jsem si musel poradit, jak nejlíp to šlo.“

Postavil sklenici s lekníny na krbovou římsu a pustil se do rozdělávání ohně. Nalil do konvice vodu ze džbánu, zavěsil ji nad oheň a usadil se ve velkém bílém křesle, které stálo nejblíž ke krbu. Přehodil si nohu přes nohu a ruce složil do klína. Byl to dobře vychovaný žabák.

„Posaďte se, prosím,“ vyzval děti a ukázal na pohovku proti sobě. Dvojčata váhavě poslechla. Pohovka byla trochu boulovatá, a tak museli chvilku poposedávat, aby si našli pohodlnou polohu.

„Co jsi zač?“ zeptal se Conner.

„Connere, chovej se slušně!“ okřikla ho sestra a šťouchla ho loktem.

„Ale to nic,“ odpověděl žabák s neurčitým úsměvem. „Chápu, že na můj vzhled je třeba si trochu zvykat. Dokonce ani já sám jsem si na něj dosud úplně nezvykl.“

„Chceš říct, že jsi nebyl vždycky… ehm… žabí člověk?“ zeptala se Alex tak zdvořile, jak jen dokázala.

„Probůh, ne,“ zavrtěl žabák hlavou. „Před lety mě proklela jedna zlá čarodějnice.“

„Proč?“ zeptala se Alex. Fascinovalo ji, jak samozřejmě to řekl.

„Asi aby mi dala za vyučenou,“ odpověděl žabák. „Byl jsem velice ješitný mladík. Čarodějnice změnila můj vzhled, abych ztratil všechno, co jsem považoval za samozřejmost.“

Jeho široký úsměv se pomalu vytratil. Byl to pro něj zřejmě velice dlouhý a bolestný zážitek, a ještě pořád v sobě měl smutný pocit ztráty. Dvojčata nikdy neviděla tak smutnou žábu.

„Neumím si ani představit, jaké to muselo být,“ politovala ho soucitně Alex.

„Můžeme ti říkat Žabáku?“ poťouchle se zeptal Conner.

„Connere!“ napomenula ho pohoršeně Alex.

„Ale klidně.“ Žabák kývl a znova se usmál. „Zjistil jsem, že čím méně se lidé snaží své nevýhody obcházet, tím menší nevýhody to postupně jsou. Klidně mi říkejte Žabáku. Dokonce je mi to tak milejší.“

Conner pokrčil rameny a usmál se.

„Můžu vám nabídnout leknínový čaj?“ zeptal jich pak Žabák.

Oba sourozenci kývli; nechtěli být nezdvořilí. Vytáhl konvici z ohně a skočil – doslova – do kuchyňky. Nalil vodu do tří šálků, pak otevřel sklenici stojící na krbu a do každého šálku hodil kus leknínu a zamíchal.

„Dává si někdo z vás do čaje mouchy?“ zeptal se a sáhl po jiné sklenici, která byla plná mrtvých much.

„Ne, díky,“ odpověděl Conner, „snažím se s tím přestat.“

„Jak si přeješ,“ přikývl Žabák. Sám si do čaje několik much hodil. Každému podal jeden šálek a znovu si sedl naproti nim. Obě děti chvilku do hrnečku hleděly, než se odhodlaly aspoň předstírat, že pijí.

„Jak se jmenujete?“ zeptal se Žabák dvojčat.

„Já jsem Alex a tohle je můj bratr Conner.“

Žabák se rozzářil.

„A nejsi náhodou Alex Baileyová?“ zeptal se a usmíval se přitom od ucha k uchu (tedy usmíval by se, kdyby nějaké uši měl).

„Ehm… ano.“ Alex to naprosto šokovalo. Jak může ten obojživelník vědět, kdo je?

„Tato kniha patří Alex Baileyové‘. Jsi to ty?“ zeptal se Žabák. Naklonil se stranou a přitáhl hromádku knih. Jednu otevřel a ukázal větu, kterou právě vyslovil.

„To jsou moje knihy!“ vyjekla rozčileně Alex, protože poznala knížky, které naházela do Země příběhů. „Já si říkala, co se s nimi stalo.“

„Bylo to velmi zvláštní,“ vysvětloval Žabák. „Byl jsem sbírat mouchy. Šel jsem po cestě k močálu a jedna z knížek prostě spadla z nebe a trefila mě do hlavy. Když jsem se tam druhý den vrátil, našel jsem jich na stejném místě ještě několik. Byla to ta nejdivnější věc, co se mi kdy stala!“

„Myslíš krom toho, že z tebe ta čarodějnice udělala žábu, ne?“ zeptal se Conner. „Protože to by mi na tvým místě připadalo rozhodně divnější – Jau!“ Alex šťouchla bratra loktem.

Žabák si Connera nevšímal a pokračoval ve vysvětlování.

„Jak vidíte na mých policích, rád shromažďuji knihy, obzvlášť ty nečekané,“ řekl. „A tyto knihy byly úplně jiné než všechny, které jsem kdy četl! Popisovaly lidi a místa, o nichž jsem nikdy neslyšel ani nečetl, a to jsem myslel, že už jsem viděl všechno! Jejich autoři psali o neobyčejně zajímavých místech. Umíte si představit svět bez čarodějnic, trollů a obrů? Tomu říkám fantazie!“

Žabák se té představě zahihňal. Děti se smály s ním – přinejmenším tak věrohodně, jak jen dokázaly.

„Nech si je, prosím. Mám doma ode všech ještě jeden výtisk,“ řekla Alex.

Žabáka to potěšilo.

„Ehm, ehm,“ začal Conner, „já nerad ruším tu vaši příjemnou čtenářskou debatu, ale my jsme se ztratili a potřebujeme vědět, kde jsme.“

Žabák lesklýma očima přejížděl od jednoho ke druhému a pečlivě si je prohlížel.

„Děti, děti, kdybyste věděly, kde jste, nebyly byste tu,“ prohlásil potom. „Tohle jsou Trpasličí lesy.“

Očekával od dvojčat nějakou znepokojenou reakci, ale Alex a Conner na něj jen nechápavě zírali.

„Trpasličí lesy?“ opakovala Alex. „A co jsou Trpasličí lesy?“

„Vy jste o nich nikdy neslyšeli?“ zeptal se šokovaně Žabák. Oba sourozenci zavrtěli hlavami.

„Je to velice nebezpečné místo,“ začal vysvětlovat. „Je to jediné známé území, které nemá vládce ani vládu; je to království, kde každý kraluje jen sám sobě. Kdysi tu sídlili trpaslíci pracující v dolech, teď tu žijí většinou zločinci a uprchlíci. Je to místo, kam odchází ten, kdo nechce být nalezen.“

Když dvojčata zjistila, že je kniha nejen přenesla do jiného světa, ale navíc do nebezpečné části toho světa, na náladě jim to nepřidalo.

„Jsou tu ještě jiná království?“ zeptala se Alex.

To zas šokovalo Žabáka. Bylo to, jako by se ho zeptala, jakou barvu má obloha. Zdálo se ale, že se mu jejich nevědomost docela líbí.

„Samozřejmě,“ kývl. „Je tu Severní království, Spící království, Krásné království, Rohové království, Říše víl, Království Červené Karkulky, Elfská říše, Trpasličí lesy a Území trollů a skřetů. Jak to můžete nevědět?“

Sourozenci si to jen těžko srovnávali v hlavě. Jak velký je ten pohádkový svět?

Tvářili se tak nechápavě, že Žabák vyskočil z křesla a vrátil se s velkým svitkem. Podal ho dětem a ty ho rozvinuly.

Byla to velká podrobná mapa toho nového místa, v němž se ocitli. Pohádkový svět byl rozlehlý kontinent ohraničený pohořími a porostlý lesy a všude mezi nimi stály hrady, paláce a vesnice.

Severní království bylo největší a zabíralo většinu severní části mapy. Druhé největší bylo Krásné království, které se rozkládalo na jihu, a třetí bylo východní Spící království. Trpasličí lesy zabíraly většinu západní části.

Maličké Rohové království se schovávalo v jihozápadním cípu kontinentu a v severozápadním cípu ležela Elfská říše. Mezi Krásným královstvím a Spícím královstvím se rozkládala Říše víl a hned nad ní Území trollů a skřetů.

Říše víl vypadala velmi krásně, byla hodně barevná a na mapě doslova zářila. Území trollů a skřetů působilo děsivě a zřejmě bylo obklopeno velkými balvany a skalami, přes které nikdo nemohl dovnitř ani ven.

A v samém středu leželo Království Červené Karkulky, obklopené nezaměnitelnou obří cihlovou zdí.

Alex a Conner nevěřili vlastním očím. Svět, o němž jim vyprávěli v dětství, skutečně existoval. Všechno, o čem slýchali, existovalo, a bylo to větší a lepší, než si uměli představit.

Alex to proti její vůli dojalo. Do očí jí vstoupily slzy.

„Všechna království mají své zastoupení ve Shromáždění šťastných konců,“ pokračoval Žabák.

„Shromáždění šťastných konců?“ opakoval Conner poněkud jedovatě.

„Je to organizace, která má dohlížet na dodržování dohody podepsané všemi vládci a zaručující všem zemím život v míru a prosperitě,“ vysvětloval Žabák.

„Asi něco jako naše OSN,“ šeptla Alex Connerovi.

„Všechna království mají své vlastní tradice a slavné dějiny,“ pokračoval Žabák.

„A předpokládám, že taky krále a královny, ne?“ podotkl Conner.

„No jistě,“ kývl Žabák. „V Severním království vládne královna Sněhurka. O Rohové království pečuje královna Locika. Ve Spícím království – dříve se jmenovalo Východní, ale bylo přejmenováno po té strašné kletbě, která ho postihla – vládne královna Šípková Růženka. A Krásnému království pochopitelně vládne Krásný král a jeho choť Popelka.“

„Moment, to jsou současní vládci?“ zeptala se Alex a v očích jí nadšeně blýsklo. „Chceš říct, že Sněhurka, Popelka, Šípková Růženka… ještě žijí?“

„No ovšem!“ potvrdil Žabák.

„No ne, to je nádhera!“ vykřikla Alex. „No není to nádhera, Connere?“

„No jo,“ zavrčel Conner.

„Kolik myslíte, že jim je let?“ podivil se Žabák. „Královna Sněhurka a Krásný král se vzali teprve před pár lety. Královna Popelka a Krásný král čekají první dítě. Královna Šípková Růženka s Krásným králem se bohužel dodnes pokoušejí své království probudit a uvést do běžného chodu po té strašné spící kletbě, která na ně padla.“

„Moment,“ zarazil ho Conner. „To chcete říct, že ty tři princezny jsou vdané za stejnýho chlápka?“

„Ovšemže ne,“ zavrtěl hlavou Žabák. Králové Krásní jsou tři. Tři bratři.“

„No jistě!“ pochopila Alex. „Sněhurka, Popelka i Šípková Růženka si všechny vzaly Krásného prince! Ono je to příjmení! Jak je možné, že mě to nikdy nenapadlo?“

Conner nespouštěl oči z mapy. Hledal pořád nějakou cestu nebo most, po kterém by se mohli vrátit domů, nenašel ale nic.

„A proč je tady kolem Území trollů a skřetů to kamení?“ zeptal se.

„Za trest,“ vysvětloval Žabák. Trollové a skřeti jsou odporná stvoření a mají ve zvyku unášet a zotročovat lidi. Rada víl vytlačila trolly a gobliny na jedno území a nikdo z nich ho nesmí bez povolení opustit.“

„Rada víl?“ opakovala Alex. Tohle byl tak skvělý svět, že to snad ani nemohla být pravda.

„Ano, to je skupina nejmocnějších víl ze všech království,“ vykládal Žabák. „Jednou z nich je Popelčina Kmotřička víla, pak taky Matka Husa a všechny víly, které byly na křtinách Šípkové Růženky. Vládnou Říši víl a také předsedají Shromáždění šťastných konců.“

„A království Červené Karkulky je taky za něco potrestané?“ zeptal se Conner. „Proč je kolem dokola ta zeď?“

Alex se podívala na mapu a pak na Žabáka stejně zvědavě jako její bratr.

„To je výsledek revoluce O. S. N. O. V. A.,“ vyprávěl Žabák.

„A co to byla revoluce O. S. N. O. V. A.?“ chtěla vědět Alex.

„Občanské stížnosti na opomíjenou vlčí agresi,“ vysvětlil Žabák. „Království Červené Karkulky bývala jen skupina vesnic v Severním království, které neustále napadali vlci. Prosili tehdy Severní královnu – to seděla na trůnu Sněhurčina macecha – aby jim pomohla. Jenže ješitná Zlá královna se starala jen o vlastní krásu, a tak se vzbouřili a založili si království vlastní. Postavili kolem dokola vysokou zeď, aby vlci nemohli dovnitř.“

„A Červená Karkulka je tam teď královnou?“ zeptala se Alex.

„Ano, je to jediná zvolená královna v historii,“ kývl Žabák. „Vesničanům se zdálo, že její příběh nejlépe symbolizuje jejich boj, a tak si ji zvolili do čela.“

„Ale vždyť je to malá holčička, ne?“ podivila se Alex.

„Ne, už ne. Dnes je to mladá žena. A z toho, co jsem slyšel, dost sebestředná mladá žena. Koneckonců, pojmenovala království po sobě! O zemi se většinou stará její babička a ona za to sklízí slávu,“ líčil Žabák. „Bohužel, revoluce O. S. N. O. V A. vedla jen k vzestupu Velké zlé vlčí smečky.“

„Velké zlé vlčí smečky?“ opakoval tázavě Conner.

„Ano, jsou to potomci původního Velkého zlého vlka. Jsou věčně na toulkách, terorizují vesnice a útočí na nic netušící poutníky,“ řekl Žabák.

„No to je nádhera,“ ušklíbl se Conner. „Že jsem se ptal!“

„Ale jinak je ve všech královstvích klid,“ ujistil ho Žabák. Pak ale umlkl a zatvářil se nejistě. „Tedy, ještě před týdnem to tak bylo.“

„A co se stalo před týdnem?“ chtěla vědět Alex.

„Zlá královna unikla z vězení pod Sněhurčiným palácem,“ odpověděl Žabák, „myslel jsem, že už to všichni vědí.“

„My to slyšíme prvně,“ ujistil ho Conner.

„To rozhodně není dobře. Jak unikla?“ ptala se Alex.

„Nikdo neví,“ pokrčil rameny Žabák. Prostě zmizela i se svým kouzelným zrcadlem. Sněhurčina armáda ji po všech královstvích hledá. Tímhle lesem projedou aspoň dvakrát denně. Zatím nenašli vůbec nic, ani otisk v hlíně, který by jim ukázal směr.“

„Myslíš, že ji najdou?“ zeptal se Conner.

„Doufám,“ odpověděl Žabák. „Je to velice nebezpečná žena. Je to jediná královna v historii, která přišla o trůn. Nechci si ani představovat, jakou pomstu asi chystá, kdo ví, co má v úmyslu!“

Alex náhle velice znervózněla. Došlo jí totiž, že kromě postav, které v dětství milovala, doopravdy existují i ty, které nenáviděla a kterých se bála. Byla z toho hodně nesvá a připadala si náhle ohrožená.

Oheň v krbu začal skomírat a Žabák přiložil další poleno. Děti úžasem otevíraly pusu a kulily oči – hlava se jim točila z té spousty nových informací.

„A jak daleko odsud vlastně žijete?“ zeptal se Žabák, když opět usedl proti nim.

Děti se podívaly na sebe, pak na Žabáka, potom zase na sebe. Nevěděly, co mu mají říct. Věřil by jim, kdyby přiznaly pravdu?

„On je to vlastně úplně jiný svět,“ prohlásil Conner. Alex ho probodla zlým pohledem a zasmála se, aby zlehčila to, co bratr právě řekl.

Žabák se však nesmál. Narovnal se, tvář mu úplně znehybněla, ale propaloval je naléhavým pohledem, jako by právě nalezl řešení záhady.

„Zajímavé,“ poznamenal a přejížděl pohledem od jednoho sourozence ke druhému. „Kdybych totiž nevěděl, že to není možné, pak bych ze způsobu, jakým se oblékáte a jak mluvíte – a také podle toho, jak vás překvapují i ta nejzákladnější historická fakta – soudil, že z jiného světa možná opravdu jste.“

Nechápali, co se jim to snaží říct. Ví něco, co oni nevědí?

„Jen čistě ze zvědavosti, slyšel jsi někdy o jiném světě?“ zeptala se Alex.

„Nebo ještě líp, jak se do něj vrátit?“ dodal Conner.

Žabák si je ještě chvíli upřeně prohlížel. Pak zase vstal a došel k jedné z knihovniček. Chvíli se přehraboval v knížkách a zřejmě něco hledal. Nakonec to našel: malý deník v kožených deskách a s červeným páskem kolem dokola.

„Slyšel někdy někdo z vás o Kouzlu splněných přání?“ zeptal se Žabák dvojčat.

Alex i Conner zavrtěli hlavou. Žabák zalistoval deníkem.

„Já jsem si to myslel,“ poznamenal. „Je to legendární kouzlo, pro které je potřeba celý seznam předmětů, a když je všechny seženete, smíte si přát jednu věc. Nezáleží na tom, jak je divná nebo bláznivá, Kouzlo splněných přání vám ji splní. Mnoho lidí je přesvědčeno, že je to jen mýtus. Myslel jsem si to i já, dokud jsem nenašel tenhle deník.“

„A co s tím má společného nějaký deník?“ ptal se Conner.

„Psal ho muž z Krásného království,“ vysvětloval Žabák. „Podařilo se mu zjistit, jaké předměty to jsou, a zaznamenal tady svou cestu k jejich nalezení. Jediným jeho přáním bylo vrátit se k ženě, kterou miloval, a v tom deníku píše, že ta žena žila ‚v jiném světě‘.“

Alex a Conner se napjatě narovnali. Seděli už jen na krajíčku pohovky a ani si to neuvědomovali.

„Myslel jsem si, že ten člověk, který deník psal, byl blázen. Nevěřil jsem, že existuje jiný svět, dokud jsem nezačal nacházet tvoje knihy, Alex. A když jsem pak viděl v lese vás dva, jak se hádáte, hned jsem poznal, že jste jiní,“ vysvětloval Žabák. „Věděl jsem, že musíte být z onoho místa, o kterém psal ten muž.“

Děti byly rády, že vyšla najevo pravda. Žabák byl z celé věci zjevně nadšený.

„A zvládl to?“ ptala se Alex. „Povedlo se mu do jiného světa dostat?“

„Řekl bych, že ano,“ odpověděl Žabák. „Deník končí ve chvíli, kdy našel poslední věc.“ Podal deník dvojčatům a znovu si sedl. „Ať už jste odkudkoli, jestli se tam chcete vrátit, myslím, že ten deník je vaše nejlepší šance.“

Děti chvíli mlčely. Hleděly na sešit s obrovskou nadějí.

„A jaké věci jsou k tomu kouzlu potřeba?“ zeptala se Alex.

„Nejrůznější a z všelijakých míst,“ řekl Žabák. „V deníku jsou však výborné rady, kde a jak je najít. Dostat se k některým je ovšem hodně nebezpečné.“

„Jak jinak,“ ušklíbl se Conner. „To je typický.“

„Ale jestli to kouzlo může dát úplně všechno, proč jsi ho nepoužil sám a nepřál si být zase člověkem?“ zeptala se Alex Žabáka.

Chvilku o tom uvažoval. Byla to otázka, kterou sám sobě položil mnohokrát, a za odpověď se styděl.

„Nechal jsem si deník celá ta léta u sebe pro případ, že bych se to jednou rozhodl udělat,“ vysvětloval neochotně. „Ale hledat ty předměty by znamenalo, že bych se musel ukázat světu takhle, a upřímně přiznávám, děti, že to ještě nejsem ochoten udělat. Vlastně myslím, že toho asi nebudu schopen nikdy.“

Říkal to s hlubokým smutkem. Bylo zřejmé, že se ještě tak docela nepoučil.

„Už je pozdě,“ pokračoval pak. „Co kdybyste se na to vyspali a ráno se rozhodli, co chcete dělat? Můžete tu zůstat, jak dlouho si budete přát.“

„Děkujeme,“ odpověděla Alex. „Doufám, že tě neobtěžujeme.“

„Ale vůbec ne,“ usmál se upřímně Žabák.

Pak jim dal velkou deku, aby se jí společně přikryli. Sfoukl všechny lampy a uhasil oheň v krbu.

Alex a Conner nemohli spát. Celou noc se převalovali a mysleli na Kouzlo splněných přání, ale vlastně neměli nad čím uvažovat. Jestli deník nabízí možnost dostat se domů, budou muset udělat všechno, co se po nich bude chtít. Nemají na vybranou.

Chystali se vypravit na největší honbu za pokladem, jakou kdy v životě zažili.

kapitola šestá

TRPASLIČÍ LESY

„Sbalil jsem vám trochu jídla, dvě deky a pár zlatých mincí, které jsem si šetřil,“ sdělil Žabák dvojčatům a podal Connerovi vak z ovčí kůže.

„Mockrát děkujeme,“ řekla Alex. „Je to od tebe ohromně laskavé.“

„A to jídlo, co přesně to je?“ zeptal se Conner a držel pytel v bezpečné vzdálenosti od sebe.

„Rohlíky a jablka,“ upřesnil to Žabák.

„Fajn,“ ulevilo se Connerovi.

Žabák podal Alex mapu a deník, na který se předešlého večera dívali.

„Opravdu si na to troufáte?“ zeptal se. „Na takovouhle výpravu jste oba moc mladí!“

Alex a Conner se po sobě podívali a oba si mysleli totéž. V jejich věku bylo obtížné vyznat se i ve vlastním prostředí; opravdu dokážou cestovat po jiném světě bez pomoci dospělého? Podívali se navzájem do očí a to je uklidnilo; věděli, že když nic jiného, budou vždycky mít jeden druhého.

„My nemáme na vybranou,“ řekla Alex. „Moc děkujeme za pomoc, Žabáku. Nebýt tebe, byli bychom pořád ještě ztracení v lese.“

Žabák se zeširoka usmál a kývl.

„Ale děkovat bych spíš měl já vám,“ doplnil pak. „Málokdy mám příležitost připadat si tak užitečný.“

„Určitě nechceš jít s námi?“ zeptala se Alex. „Mapa je fajn, ale průvodce by byl lepší.“

Žabák se nejdřív začal usmívat nadšeněji, jako by ho ta možnost zaujala. Myšlenka, že opustí svou díru v zemi a vydá se do světa, byla tak lákavá, že cítil vzrušení v celém těle. Jenže pak si zas představil, že by ho svět viděl v jeho současné podobě, a nejistota a strach byly silnější.

„Nemůžu, děti,“ řekl s těžkým srdcem. „Přeji vám hodně štěstí.“

Sourozence to zklamalo, chápali to však. Pro ně bylo obtížné jít do školy třeba i s malým pupínkem na tváři; neuměli si představit ten nervák, kdyby museli vyjít do světa jako obří obojživelník.

„Je velmi důležité, abyste se do západu slunce dostali z Trpasličích lesů ven,“ radil dětem Žabák. „Vraťte se na cestu a jděte k jihu do Rohového království. Je to pár hodin chůze, ale budete tam ve větším bezpečí. Putujte tak rychle a nenápadně, jak jen můžete. Slibte mi to.“

Dvojčata mu to slíbila. Alex Žabáka objala a dala mu pusu na tvář. Conner mu stiskl ruku a pak si ji otřel o kalhoty.

„Doufám, že se ještě uvidíme,“ řekla Žabákovi Alex.

„Bylo by to milé, ale pro vaše dobro doufám, že se neuvidíme,“ podotkl Žabák a mrkl.

Conner zatleskal. „No tak, ty věci na kouzlo se samy nenajdou,“ prohlásil. „Jdeme.“

Sourozenci otevřeli dveře a vylezli z podzemního úkrytu. Zamířili do lesa a Žabák jim mával, dokud se mu neztratili z očí. Brzo se znova ocitli na lesní cestě, na níž včera přistáli, a podle pokynů vyrazili k jihu.

Byli teď dost nervózní, když tak šli sami po cestě a už věděli, jaká nebezpečí v lese číhají. Litovali, že se víc nesnažili přesvědčit Žabáka, aby šel s nimi. Trhli sebou při každém drobném zvuku, který vydaly stromy.

Přibližně první hodinu cesty mlčeli, protože se báli, že by jejich hlasy mohly přitáhnout nevítanou pozornost některých těch tvorů, před nimiž je varoval Žabák.

„Jsme hrozně stateční,“ řekla nakonec Alex bratrovi.

„Nebo hrozně pitomí,“ zabručel Conner.

Cesta se vinula lesem a každých pár kroků se objevovaly nové stromy a keře. Po nějaké době se sourozenci trochu uklidnili. Šli čím dál pomaleji, protože už jim tolik nevadilo, že jsou v lese.

Conner si dlouze povzdechl.

„Co je?“ zeptala se Alex.

„Jen si tak přemýšlím,“ odpověděl. „Alenka spadla do Říše divů králičí norou. Dorotku sebralo tornádo i s domem a odneslo ji do země Oz. Ty děti z Letopisů Narnie tam prošly skříní… a my jsme skončili v pohádkovém světě, protože jsme propadli knihou.“

„A tím chceš říct co, Connere?“ ptala se Alex.

„Jen mi připadá, že ve srovnání s těma ostatníma je to trochu nuda,“ povzdechl Conner znova. „Zajímalo by mě, jestli existuje podpůrná psychoterapeutická skupina pro lidi, jako jsme my. Víš, pro lidi, co je to omylem odneslo do jiný dimenze a tak.“

Alex to šokovalo.

„Copak tobě ještě nedošlo, jakou máme kliku?“ zeptala se. „Jen si představ, co všechno uvidíme! S kým vším se setkáme! Zažijeme věci, které nikdo jiný z našeho světa nezažil!“

Conner obrátil oči v sloup. „Že máme kliku, to si budu myslet, až budem zas doma.“

Alex sáhla do batohu a vylovila mapu. Upřela do ní zrak a jen občas vzhlédla, aby se ujistila, že v příštím okamžiku nenapochoduje do stromu. Každých pár vteřin se zahihňala nebo usmála nad něčím, co v mapě objevila. Prostě vypadala jako turistka.

„Neměli bychom si radši přečíst ten deník?“ zeptal se Conner. „Musíme si udělat seznam věcí, které jsou na kouzlo potřeba, a zjistit, kde se dají sehnat.“

„Jo, to uděláme,“ odpověděla Alex lhostejně. „Na to bude spousta času.“

Conner už jí začínal mít dost. Copak ona si vůbec neuvědomuje, v jak vážné situaci jsou?

„Potřebujeme se vrátit domů,“ připomněl jí. „Na co chceš čekat?“

„Jen bych tady nejdřív ráda pár věcí viděla, než se vrátíme,“ odpověděla Alex.

„Co to kecáš?“ vztekal se Conner čím dál hlasitěji.

„Jsme v pohádkovým světě, Connere. Tak toho přece musíme využít! Kdo jiný má tu možnost osobně vidět Popelčin palác nebo Jackovu fazoli nebo tu věž, co v ní čarodějnice věznila Lociku?“

Conner nevěřil vlastním uším a jen na sestru s otevřenými ústy zíral.

„Uvízli jsme v jiným světě, a ty z toho chceš dělat výlet?“ zeptal se. „Posloucháš se vůbec? Chápeš, jaký nesmysly jsi teď zrovna řekla?“

Zastavila se a obrátila se přímo k bratrovi. Podívala se na něj vážným, nešťastným pohledem.

„Connere, poslední rok našeho života byl příšerný. Přišli jsme o všechno, máme už jenom mámu a jeden druhýho,“ prohlásila. „Každou noc jsem si přála, aby se nějakým kouzlem objevila Kmotřička víla a všechno nějak napravila, a teď jsme na místě, kde se to opravdu může stát! Já doma nemám kamarády jako ty. Jediní přátelé, co jsem kdy měla, žijí tady, a já prostě nejdu domů, dokud se s nimi neseznámím!“

Znovu vykročila. Connerovi to absolutně vyrazilo dech.

„Jak to, že tady teď najednou uvažuju logicky já?“ ptal se. „To ty vždycky o všem hrozně přemýšlíš! Jak to, že si teď vůbec neděláš starosti?“

„A s čím bych si je tady asi tak měla dělat?“ zasmála se Alex.

„No když nic jinýho, tak s tím, co asi udělá máma, až zjistí, že jsme zmizeli. Bude si myslet, že nás někdo unesl! Jako by těch problémů neměla už tak dost.“

Alex věděla, že má Conner pravdu, ale tolik toužila prohlédnout si pohádkový svět, že ho dokázala ignorovat.

„Potřebuju jenom den dva,“ přemlouvala ho. „To bude času víc než dost.“

„A jak si můžeš být tak jistá, že tady běží čas stejně rychle jako u nás?“ panikařil Conner.„Uvažuj trochu. Pohádky o Popelce a Karkulce se už vypravují stovky let, ale tady to vypadá, jako by se to všechno stalo tak před deseti lety. Co když tady strávíme dva dny, a až se vrátíme domů, bude mámě osmdesát?“

Conner si zamnul hlavu; úplně ho bolela od přemýšlení. Alex ho poslouchala víc, než chtěla. Opakoval prakticky slovo za slovem to, co jí našeptávaly i logické hlasy v její vlastní hlavě.

„A co když se něco stane, zatímco budeme pryč?“ pokračoval. „Co když se vrátíme a zjistíme, že planetu ovládli lidoopi nebo mimozemšťani? Jestli o tohle přijdu, nikdy ti to neodpustím!“

Alex se zastavila a vzhlédla od mapy. Na tváři se jí objevil zvláštní výraz.

„Aha! Na to jsi nepomyslela, co?“ udeřil na ni Conner, jenže Alex ho neposlouchala. Zaujalo ji něco docela jiného.

„Cítíš to?“ zeptala se.

„Co?“ nechápal Conner. „Cítím jenom hlínu a stromy.“

Alex udělala dalších pár kroků. „Ne, tohle je něco jiného. Taková sladká vůně, jako když se něco peče.“

Conner začichal. Ano, vzduchem se opravdu nesla nějaká lákavá vůně.

„To voní jako… perník!“ prohlásila Alex a nadšeně se na bratra podívala vykulenýma očima.

„No nazdar,“ ulevil si Conner.

Alex se otočila, a než ji stačil zarazit, rozběhla se mezi stromy, tím směrem, odkud se vůně linula.

„Alex, stůj!“ nakazoval sestře Conner. „Vrať se! Nevíš, kam letíš!“

Alex se hnala mezi stromy, přeskakovala kamení a křoví. Čím dál byla od cesty, tím byla vůně silnější. Conner jí byl v patách a neustále ji přesvědčoval, ať se vrátí. Konečně se Alex zastavila tak prudce, až do ní Conner vrazil. Spatřila přesně to, co doufala, že uvidí.

Mezi dvěma velkými stromy stála chaloupka z perníku. Špičatou střechu zdobila cukrová poleva, místo keřů ji obklopovaly slepené želé bonbony a kolem cestičky vedoucí ke dveřím stála jako plot lízátka.

„Koukni, Connere!“ lapala Alex po dechu, „To je perníková chaloupka, opravdická perníková chaloupka! Není roztomilá?“

„No nazdar,“ ušklíbl se Conner, „já mám pocit, že dostanu cukrovku, jen když na ni budu chvíli koukat.“

„Pojď dovnitř,“ vyzvala ho Alex a vykročila k chaloupce.

Conner ji popadl za paži. „Hele, Jeníček, Mařenka a kanibalismus, říká ti to něco?“

„Jenom chci nakouknout dovnitř, na vteřinku –“

Dveře chaloupky se pomalu otevřely. Ze dveří se vyšourala mohutná postava v kápi, pak zvedla hlavu a podívala se na dvojčata.

Rozhodně to byla ježibaba, a i když nikdy neviděli žádnou živou ježibabu, a tudíž neměli s čím srovnávat, byla grotesknější, než si kdy dokázali představit. Kůži měla vrásčitou a bledou s nažloutlým nádechem, oči vyvalené a podlité krví. Stála přikrčeně a na zádech měla veliký hrb.

„Vítejte, děti,“ zaskřehotala. Hlas měla vysoký a chraplavý. „Nechcete si se mnou dát něco malého na zub?“

Děti nedokázaly utajit strach; stály tam a zíraly na ni jako na tyranosaura trpícího vzteklinou, který se na ně právě chystá vrhnout.

„Ne, děkujeme,“ odpověděla Alex. „Jdeme jenom kolem. Máte moc hezký dům.“

Pomalu, krok za krokem couvali.

„Nechcete se podívat dovnitř?“ zeptala se ježibaba.

„Dovnitř koho?“ rýpl si Conner a Alex pro změnu rýpla loktem jeho.

„No tak, nedělejte hlouposti, dětičky, pojďte dovnitř,“ začínala ježibabě docházet trpělivost.

Vztáhla k nim roztřesenou ruku. Všimli si, že na ní má jizvy od popálenin, nejspíš od poslední návštěvy, kterou tu měla.

„Já myslela, že na konci tý pohádky o Jeníčkovi a Mařence ježibaba umřela,“ zašeptala Alex Connerovi.

„Možná, že když utekli, dostala se nějak k hasicímu přístroji,“ odpověděl taky šeptem Conner.

Pořád pomalu couvali.

„Mockrát děkujeme za pozvání, ale my vážně musíme jít,“ řekla Alex.

„Za půl hodiny máme přijít ke dvěma trpaslíkům na kafe,“ dodal Conner. „A už teď máme zpoždění, tak musíme letět.“

Otočili se a rozběhli se směrem, odkud přišli, jenže se prudce zarazili, když se ozvalo pop a ježibaba se objevila před nimi. Zkusili to jiným směrem, ale tentokrát se ozvalo prask a ježibaba před nimi stála zas. Byli v pasti.

„Nikam nepůjdete,“ prohlásila. Vypadala pořád větší a oči měla pořád vyvalenější, jak jí docházela trpělivost. „Buďte pěkně hodné dětičky a pojďte dovnitř.“

„Alex, to je jak z těch pitomých videí z první třídy o cizích lidech,“ zašeptal Conner. „Máš ještě tu poplašnou píšťalku?“

„My vám nebudeme chutnat,“ přesvědčovala Alex ježibabu. „Už dost dlouho jdeme, jsme úplně vyschlí. Vlastně jsme jenom kost a kůže.“

Ježibaba teď rozhodně rostla. Hrb se zmenšoval a tělo se vytahovalo do výšky.

„Tady tvůj kamarád vypadá dost buclatě,“ prohlásila a pozorovala Connera jako kudlanka nábožná, která se chystá k útoku. „Na něm toho bude víc než dost.“ Div že neslintala.

„No pardon!“ ohradil se Conner, tak uražený, že skoro zapomněl, jak je děsivá. „Náhodou, já teď zase porostu! Vždycky nejdřív trochu ztloustnu a pak rychle rostu, abyste věděla!“

„Connere, prosím tě –,“ zkusila ho Alex zarazit, ale už bylo pozdě.

„A krom toho, proč vůbec chcete, aby vaše oběti byly tlustý, co? Nebylo by zdravější, kdyby byly štíhlý a svalnatý?“ zeptal se Conner.

Čarodějnice odvrátila pohled a pozvedla obočí. Tohle ji nikdy nenapadlo. Uvažovala o tom tak zaujatě, že skoro zapomněla, že měla v úmyslu zaútočit, protože se začala scvrkávat do normální nahrbené podoby.

„Podle mě,“ pokračoval Conner, „byste tu chaloupku měla předělat na perníkový fitcentrum.“

„Ale to je hezký nápad,“ pochvalovala si ježibaba. „Přestavím ji, hned jak skončím s vámi.“

Čarodějnice začala znova růst. Tentokrát doširoka otevřela pusu a v ní se objevily veliké špičaté zuby. Chystala se k útoku.

„Počkat!“ vyjekla Alex. Rukama si zakryla tvář a pokračovala: „Jste mu něco dlužná!“

Ježibaba se zase zmenšila. „Dlužná?“ zeptala se.

„Jo! Tak to přece funguje, ne?“ prohlásila Alex. „Něco vám poradil a vy mu teď musíte splnit přání!“

„Přání?“ opakovala ježibaba.

„Přání?“ ptal se Conner.

Alex rozhodně kývla. Ježibaba si odfrkla.

„Jo, Shromáždění šťastných konců zrovna vydalo nový zákon,“ vymýšlela si rychle Alex. „Když čarodějnici někdo dobře poradí, musí mu za odměnu splnit přání.“

„No… jo,“ přidal se Conner. „Ať sem na vás nemusí přiletět Matka Husa. Ona by na vás poslala ty svoje husy, a některý snášejí zlatý vejce, což určitě není nic příjemnýho. Mohly by být pěkně útočný.“

„Dobře,“ zavrčela čarodějnice. „Jedno přání ti splním… ale jenom proto, že s těmi třepotavými potvorami už nechci podruhé nic mít.“

Conner se naklonil k sestře. „Co si mám přát? Mám chtít, aby nás poslala domů?“ zašeptal.

„To ne. Ať si budeme přát cokoliv, pokusí se nás nějak podrazit. Musíme si přát něco hodně konkrétního!“ radila Alex.

„Dělej, dítě! Mám hlad!“ pobízela ho ježibaba.

„Tak…,“ uvažoval Conner, jak jen mohl. To přání je muselo z téhle situace nějak zachránit. „Přeju si, abyste se stala vegetariánkou!“ řekl nakonec.

Alex se prudce obrátila k bratrovi. „Tohle sis vybral?“

„No dobře!“ zaječela čarodějnice. Děti si nebyly jisté, jestli přesně ví, co to znamená vegetarián. Zvedla ruce k nebi a zatleskala; znělo to spíš jako hromobití.

Dvojčata se přikrčila, ale zdálo se, že přání zabralo. Čarodějnici se ztratil hrb, nažloutlá barva pleti zmizela a krví podlité oči se uklidnily.

„Přešla mě chuť k jídlu,“ prohlásila. Pokrčila rameny, obrátila se k Alex a Connerovi zády, vrátila se do chaloupky a zabouchla za sebou.

Alex a Conner se zhluboka nadechli. Tohle byl největší nervák jejich života.

„Tak to bylo o chlup!“ prohlásila Alex.

„Nemáš zač!“ odfrkl Conner.

„Jak tě to napadlo, přát si, aby se z ní stala vegetariánka?“

Conner se podrbal na hlavě. „Bylo to to jediný, co mě napadlo, aby nás určitě nesežrala.“

Alex se na něj usmála. Neměla mnoho příležitostí být na bratra pyšná, a tak když teď jedna přišla, užívala si ji naplno.

„Dobrá práce, ale radši odsud zmizíme, kdyby ji to náhodou přešlo.“

Sourozenci spěchali lesem zpátky na cestu. Pak pokračovali dál k jihu, tentokrát rychleji. První nebezpečné setkání v pohádkovém světě měli za sebou a o další nijak zvlášť nestáli.

Nějakou dobu rázovali po cestě a pak Conner prohlásil: „Alex, já si musím na chvíli sednout! Mám pocit, že mi upadnou nohy.“

„Connere, musíme jít dál! Už je odpoledne a Žabák říkal, že do západu slunce musíme být v Rohovým království!“ varovala bratra Alex.

„Jemu se to mluví – on má žabí nohy,“ odsekl Conner udýchaně. „Jenom na pár minut a pak zas vyrazíme, slibuju.“

„No dobře, ale pojď na nějaký bezpečnější místo.“

Šli ještě kousek a pak našli příjemnou mýtinu mezi stromy. Conner si našel padlý kmen, sedl si na něj a popadal dech.

Alex se rozhlédla po stromech a všimla si, kolik různých tvarů, velikostí a odstínů zeleně mají. Pořád ještě se jí točila hlava z toho, co se stalo.

„Není to úžasný?“ řekla. „Tohle všechno jsme měli celou tu dobu na dosah ruky a nevěděli jsme o tom.“

Sedla si vedle bratra a usmívala se od ucha k uchu.

„Co myslíš, co by si o tom mysleli táta a babička?“ zeptala se Alex. „Co by asi řekli, kdyby věděli, že to všechno vážně existuje?“

„No, podle toho, jak o pohádkách vždycky mluvili, bych si skoro myslel, že to snad věděli,“ odpověděl Conner a neubránil se úsměvu.

„Mám asi tisíc důvodů přát si, aby byl táta živý,“ prohlásila Alex. „Ale teď si to přeju ještě mnohem víc, abychom ho sem mohli vzít a ukázat to jemu a babičce.“

„Nejdřív se tam ale musíme vrátit,“ připomněl jí Conner „A když už jsme u toho, myslím si, že bychom se měli kouknout na ten deník. Čím dřív si ho přečteme, tím dřív můžeme být doma.“

„Já vím,“ kývla. „Ale nejdřív bychom aspoň měli vidět nějaký hrad nebo palác! Táta a babička by to tak určitě chtěli!“

Conner zavrčel: „Alex, před chvilkou z nás málem byl oběd pro ježibabu. Nemůžeme ztrácet čas –“

Z protější strany mýtiny se ozvalo zapraskání zlámaných větviček. Něco se blížilo. Alex a Conner sklouzli z kmene a schovali se za něj, aby je nebylo vidět.

Na mýtinu pomalu vkročil smetanově bílý kůň. Podivně zvedal nohy, jako by byl cvičený k tomu, chodit po špičkách. Na koni jela žena. Když se ocitla na mýtině, opatrně se rozhlédla.

Byla mladá a krásná. Oči měla velké a modré, dlouhé zlaté kudrny zčásti sepnuté do ohonu, na sobě měla dlouhý kaštanový pletený kabátec, černé kamaše a hodně vysoké boty.

Žena a kůň obezřetně došli doprostřed mýtiny.

„Opatrně, Kašičko,“ pohladila žena svou klisnu. „Tak je hodná, pěkně pomalinku.“ Seskočila a zamířila ke stromu. Alex si všimla, že je na něm připíchnutý nějaký papír – a když se podívala lépe, viděla, že to je stejný plakátek se zlatovlasou holčičkou, na kterém si včera četla o pátrání po Mášence.

Žena si ho přečetla také a zavrtěla hlavou. Strhla ho ze stromu a zmačkala.

„Kdo je to? Co to dělá?“ zeptal se Conner šeptem sestry.

„Vypadám jako věštkyně?“ odsekla Alex.

Žena se náhle prudce ohlédla jejich směrem. Ať byla kdokoli, měla pozoruhodně bystrý sluch. Vytáhla zpod kabátu velký meč a pozvedla ho do výšky.

Pohled měla přísný a odhodlaný; byla to zřejmě osoba, s níž nebylo radno si zahrávat. Přistoupila blíž ke skrýši dvojčat. V té chvíli se lesem rozlehlo pronikavé vlčí zavytí. Bylo tak hlasité, že si Alex a Conner zacpali uši. Žena se otočila a namířila meč na opačnou stranu, než se krčili oni.

„Kašičko, připrav se! Budeme mít společnost,“ řekla.

„Koho?“ ptali se Alex a Conner nehlasým pohybem úst jeden druhého.

Mezi stromy se k nim plížil půltucet vlků. Vůbec se ale nepodobali žádnému vlkovi, kterého kdy děti viděly. Byli čtyřikrát větší než běžní vlci v jejich světě, oči měli rudé a čenichy široké. Srst měli úplně černou a zacuchanou. Vypadali, že jsou připraveni okamžitě zabíjet. Bylo jasné, že se dvojčata právě setkala tváří v tvář s Velkou zlou vlčí smečkou.

Alex a Conner se chytili za ruce a třásli se strachy. Žena v kaštanovém kabátě nezpanikařila ani v nejmenším; namířila mečem na největšího z vlků, který stál uprostřed smečky. Vlci vrčeli a cenili na ni zuby.

„Zdravím, Záštidrápe,“ řekla žena.

„Zdravím, Mášenko,“ zavrčel Záštidráp.

Dvojčata se dusila tichým smíchem.

„Mášenka! To je Mášenka!“ naznačila pohybem úst Alex.

„Ten vlk mluví! On mluví!“ odpověděl jí stejným způsobem Conner.

„Překvapuje mě, že ještě nesedíš v řetězech v některé cele království Červené Karkulky,“ prohlásil Záštidráp.

„A mě překvapuje, že z tebe ještě není předložka do dětského pokoje,“ odsekla Mášenka. „Co tě přivádí do téhle části lesa? Celé kilometry tu není žádná nevinná vesnice, kterou by tvoje smečka mohla trápit.“

Mášenka celou dobu nesklonila meč. Ostatní vlci Záštidrápovy smečky pomalu obklíčili ji a Kašičku.

„Moje smečka má hlad. Zastavili jsme se na odpolední svačinu,“ odpověděl vlk.

„To jste mě vážně přišli sežrat?“ zeptala se Mášenka. „Myslela jsem, že jste se už poučili. Já taky koušu.“ Sevřela meč ještě pevněji.

Záštidráp se zasmál.

„Ten vlk se směje! Směje se!“ naznačil Conner Alex.

„Ty jsi moc malá porce,“ odpověděl Záštidráp se zlým vlčím úšklebkem. „Ale tvého koně bude dost pro všechny!“

Alex a Conner ještě nikdy neviděli koně tvářit se tak zděšeně, jako se teď tvářila Kašička. Kdyby nebyla tak světlá, přísahali by, že zbledla.

„Jestli ji jen škrábneš, udělám si z tebe kožich, rozumíš?“ varovala ho Mášenka.

„V tomhle světě všichni všechny žerou!“ zašeptal Conner Alex. Jen to udělal, věděl, že to byla chyba.

Vlk se otočil směrem k dvojčatům. „Myslím, že jsem zrovna něco zaslechl,“ zavrčel.

Alex si zakryla ústa rukou, aby nevyjekla.

Vlk začal větřit ve vzduchu. „Cítím dvě děti! Kluka a holku!“

Mášenku to zřejmě překvapilo stejně jako ostatní vlky. Tak tohle tedy před chvilkou zaslechla za zády.

Sourozenci slyšeli bít vlastní srdce. Co bude dál? Zradí je Mášenka, aby zachránila svého koně? Opravdu před chvílí taktak utekli ježibabě jen proto, aby je sežrala smečka přerostlých vlků?

„Smůla, těsně jste je minuli,“ prohlásila Mášenka. „Zahnala jsem je stejně, jako jsem zahnala vás, když se naše cesty zkřížily naposledy.“

„Tak tedy kůň!“ prohlásil Záštidráp.

Všichni vlci společně zavyli; bylo to ohlušující. Začali obcházet Mášenku a Kašičku a blížili se k nim čím dál víc. Chňapali po nich obrovskými čelistmi a Mášenka se po nich rozehnala mečem.

Jeden vlk se pokusil po Kašičce skočit, ale klisnička ho zahnala zadníma nohama. Jiný vlk se snažil kousnout Mášenku, ta ho však do krve sekla mečem a on s kňučením couvl.

Mášenka byla nejlepší šermířka, jakou kdy děti viděly. Kdykoli některý z vlků přiblížil k jejímu koni třeba jen tlapu, už ho hnala. A ani Kašička si nevedla špatně; odkopla každého vlka, který se dostal příliš blízko.

Jeden z vlků skočil a zaťal drápy Klisně do hřbetu. Ta se vzepjala, aby se osvobodila. Mášenka jednou čistou ranou usekla vlkovi tlapu. Odbelhal se do lesa a vyl bolestí.

Na Mášenku teď šli dva vlci najednou. Jeden skočil směrem k ní a ona přitom klopýtla o druhého. Meč vyletěl do vzduchu a přistál poblíž místa, kde se schovávala dvojčata. Mášenka ležela beze zbraně na zemi.

Vlci se blížili k ní a ke koni a chystali se zabíjet.

„Chytej!“ křikl Conner a hodil jí meč zpátky. Mášenka se jím rázně rozmáchla po blížících se vlcích, až jim na čumácích zůstaly krvavé rány.

„Zpátky!“ zavelel Záštidráp své smečce. „Za tohle žádná svačina nestojí!“

Vlci za vzteklého vrčení a vytí odběhli do lesa. Široké okolí muselo vědět, že jsou na cestě.

„Nevidíme se naposled, Mášenko!“ zavolal ještě Záštidráp a pak zmizel mezi stromy za ostatními.

Mášenka vstala a zastrčila meč. Sotva lapala po dechu a teď, když byli vlci pryč, vypadala mnohem zranitelněji než v boji. Pohladila Kašičku po čumáku a otřela jí rány kabátem.

„Hodná holka, Kašičko,“ chválila ji přitom.

Děti nejdřív váhaly. Pak Conner vyskočil a vykřikl: „To bylo skvělý!“

„Connere!“ sykla Alex, ale zvedla se také.

„Teda to bylo něco!“ pokračoval Conner. „Víš, já nejdřív fakt myslel, že tě dostali. Nenapadlo by mě, že jedna holka a kůň můžou mít šanci proti hladovým vlkům, ale tys mě převezla! Kde ses naučila takhle bojovat?“

Mášenku jeho nadšení zřejmě nepobavilo. „Když je člověk na útěku tak dlouho jako já, pár triků se naučí.“ Obrátila se a naskočila na koně.

„Tak to jsi vážně ty?“ zeptala se Alex. „Vážně jsi Mášenka? Ta, co ji hledají živou nebo mrtvou?“

„Nevěřte všemu, co čtete,“ prohlásila přísně, pak škubla otěžemi a odcválala. Ujela však jen pár kroků, pak otěže zase přitáhla a vrátila se.

„Děkuju za pomoc,“ řekla.

Conner kývl.

„Na, vezmi si tohle. Kdybyste to třeba potřebovali.“ Sáhla ze strany do boty a vytáhla stříbrnou dýku. Hodila ji na zem.

„A teď odsud zmizte co nejdál; ti vlci se vrátí dřív, než byste čekali.“ S těmi slovy Mášenka a Kašička definitivně odcválaly do lesa.

Alex a Conner nehybně stáli a dívali se, jak mizí.

„No to bylo něco!“ prohlásil Conner. Sebral dýku a strčil si ji do vaku. „Bylo to sice děsivý, ale zase bylo docela fajn vidět pro změnu člověka.“

„Radši odsud vypadneme,“ prohlásila Alex. „A tentokrát se nezastavíme, dokud nebudeme docela jistě vědět, že už jsme z Trpasličích lesů venku!“

Conner s ní naprosto souhlasil. Dvojčata pokračovala po lesní cestě, tentokrát poklusem.

Dnes zažili víc nebezpečných situací než za celý svůj dosavadní život. Bohužel to nemělo být jejich poslední setkání s Mášenkou, s Velkou zlou smečkou ani s Trpasličími lesy…

kapitola sedmá

VĚŽ KRÁLOVNY LOCIKY

Děti běžely skoro celou hodinu a už toho začínaly mít plné zuby. Adrenalin pomalu vyprchával a v boku je s každým krokem víc píchalo. Ale protože se zatím vždycky, když se zastavili, stalo něco nebezpečného, měli dost silnou motivaci pokračovat.

„Tady toho tolik naběháme, že tělák pak už bude sranda,“ sípal těžce Conner.

„Už tam skoro jsme,“ prohlásila Alex nepřesvědčivě. „Už jenom kousek.“

Les, kterým probíhali, se měnil. Stromy tady nebyly tak husté, bylo mezi nimi víc místa a víc trávy. Skrz větve se prodralo víc slunečního světla a nikde už nebyla úplná tma. Také cesta byla širší a stále zřetelnější.

Děti už se také necítily svým okolím tak ohrožené; les skoro jako by začal být přátelštější, čím víc se blížili k Rohovému království.

Conner se zhroutil na zem. Lapal po dechu jako ryba na suchu.

„Já už nemůžu! Už neudělám ani krok!“ Ležel na zádech, ruce a nohy rozhozené, jako by chtěl dělat ve sněhu andělíčka.

„Nesmíme se zastavit, dokud nebudeme v Rohovém království!“ připomněla mu udýchaně Alex.

„Já myslím, že už tam jsme,“ řekl Conner.

„Jak to víš?“ ptala se Alex.

„Hele,“ ukázal nahoru.

V dálce bylo nad korunami stromů vidět vysokou věž. Byla kulatá, postavená z kamenů a měla jedno jediné okno skoro až nahoře, těsně pod slaměnou špičatou střechou. Zčásti byla obrostlá břečťanem.

Alex se zajíkla a spráskla ruce.

„To je Locičina věž!“ prohlásila a oči se jí při tom pohledu trochu zamžily.

„To fakt brečíš?“ zeptal se Conner, který stále ještě ležel na zemi.

„Přesně takhle jsem si ji představovala,“ prohlásila Alex. „Vstávej! Jdeme se na to podívat blíž!“

Tahala bratra za ruku tak dlouho, až se konečně zvedl, a společně prošli mezi stromy až pod věž.

Byla ještě vyšší, než vypadala, musela mít dobrých sto metrů. Když na ni děti chvíli koukaly, začalo je bolet za krkem. Do země před věží byla zapuštěná velká zlatá tabulka:

„Muselo to pro ni být strašně těžké,“ uvažovala nahlas Alex. „Viděla tak daleko, a přitom všechny ty lidi a místa nemohla navštívit.“

„No, aspoň se zas nemusela bát lupičů,“ pokrčil rameny Conner.

„Já musím nahoru,“ rozhodla se Alex.

„Jo? Ty máš raketový pohon nebo provaz s hákem? Že o tom nevím!“ ušklíbl se Conner.

„Ne, vyšplhám tam,“ prohlásila Alex a překvapila tím i sama sebe.

„Tak teď ses už fakticky zbláznila!“ vztekal se Conner. „Už dvakrát nás málem zabili, a to tady nejsme ještě ani den. Musíme přestat blbnout a najít cestu domů, Alex! Co ti na tom prosím tě není jasné?“

„Koukni,“ řekla Alex, „jen na pár minut tam vylezu, a hned jak budu zas dole, přečteme si ten deník a zjistíme, co všechno je na to kouzlo potřeba, jo?“

„Alex…“ začal Conner. Ve tváři začínal rudnout vzteky.

„Prosím, Connere,“ přesvědčovala ho Alex, „já to prostě musím udělat, jinak toho budu do smrti litovat!“

Conner zavrtěl hlavou. Nikdo nedokáže člověka naštvat tolik jako jeho sourozenec! Měl chuť udělat jí kázání o tom, že se chová jako batole. Jenže ona na něj upírala tak veliké toužebné oči, že si to rozmyslel. Koneckonců, nestávalo se tak často, aby Alex něco tolik chtěla, a tak usoudil, že ještě jednu zastávku snesou.

„Tak se nezabij,“ řekl. „Ale zatímco budeš tam nahoře, já začnu číst ten deník a sestavovat seznam věcí, který musíme najít.“

Alex spokojeně kývla a položila batoh na zem. Pak se důkladně protáhla, protože ji čekal dlouhý výstup.

Conner se posadil na zem a začal listovat deníkem.

Vylézt na věž, to se snadněji řeklo, než udělalo. Alex se rozhlédla po úpatí věže a hledala místo, kde začít. Začínalo jí být jasné, proč k tomu mohl být potřeba dlouhý zlatý cop. Nakonec objevila kámen, z kterého byl odštípnutý kus dost velký na to, aby do něj mohla stoupnout.

„Tak jdu na to,“ řekla Alex. „Škoda, že nemám foťák.“

„Buď si jistá,“ prohlásil Conner, „že opravdovská Alex o něčem takovém rozhodně nebude chtít mít důkazy.“

Bylo to jako šplhat po nejobtížnější horolezecké stěně na světě. Musela využívat pukliny, odštípnutá místa a kameny vystouplé právě tolik, aby se na nich zachytila ruka nebo noha. Postupovala pomalu a opatrně. Kdyby byla větší, nezvládla by to.

„Ty jsi ještě dole?“ zeptal se Conner, když po pár minutách vzhlédl od deníku.

„Sklapni, Connere!“ okřikla ho Alex.

„No, já jen, že jestli budeš pokračovat tímhle tempem, mámě bude fakt osmdesát, než se dostanem domů, ať je tam nějaký časový rozdíl, nebo ne.“

Po nějaké době se to Alex naučila a získala větší jistotu; pohybovala se rychleji a přidržovala se přitom opatrně břečťanu. Čím výš šplhala, tím méně se dívala dolů na zem, protože se bála, že by se pak už neodvážila vylézt až nahoru.

Byla odhodlaná dostat se až na špici a nahlédnout do pokoje, kde Locika žila, vidět to, co ona denně vídala z okna. Chtěla být tam, kde jiná dívka prožívala nejosamělejší část svého života.

S Locikou a jejím trápením se Alex uměla vždycky velmi dobře ztotožnit. Mívala pocit, že i ona sama žije ve věži a dívá se na svět z místa, kam se za ní nikdo nedostane.

Byla přibližně v polovině a všechny špičky lesních stromů měla už pod sebou. Jakékoli drobné selhání by teď už neznamenalo zranění, ale jistou smrt.

„Ono to nebylo náhodou, že čarodějnice zavřela Lociku tam nahoru!“ volal za ní Conner. „To bylo proto, aby se tam k ní nikdo nemohl dostat!“

„Já tě neposlouchám!“ zavolala Alex, a pak udělala tu hloupost, že se podívala dolů.

Na čele jí vyrazily kapky potu a měla pocit, jako by jí srdce vypadlo z těla. Co to dělá? Dolů takhle rozhodně nesleze. Opravdu riskuje život, jen aby nakoukla do věže? A jestli se tam přece dostane, dokáže se nějak vrátit dolů? Nebo tam bude muset počkat a dalšího člověka uvidí, teprve až jí narostou dost dlouhé vlasy?

Co by udělal Conner, kdyby tam nahoře uvízla? Pokusil by se sehnat nějakou pohádkovou náhražku hasičů s dost dlouhým žebříkem, aby ji dostali dolů? Nebo by našel ty věci ke kouzlu sám a vrátil se domů bez ní?

Čím větší si Alex dělala starosti, tím energičtěji lezla. Věděla, že strachovat se a nehýbat se přitom není k ničemu, a tak prostě šplhala. Měla pocit, jako by už uběhlo několik hodin.

Vzhlédla. Byla už jen kousek od okna! Ještě chviličku a je tam! Konečně nahmátla parapet a pomalu na něj vyšplhala… lehla si na něj… už byla skoro v okně…

Otočila se nohama dovnitř a seskočila do věže.

„Díkybohu,“ oddechla si. Sice trčí ve věži, ale aspoň je v bezpečí.

Rozhlédla se kolem sebe; takhle si to nepředstavovala. Byla to velká kruhová místnost bez nábytku a jakýchkoli ozdob. Vlastně byla úplně prázdná až na trochu sena a na ptačí výkaly na podlaze.

„Ahoj, Alex!“ řekl nějaký hlas.

Alex nadskočila a zaječela. Absolutně ji šokovalo, když uviděla Connera, jak sedí na podlaze a opírá se o stěnu.

„To ti to trvalo!“ zasmál se. Jedl jablko a deník měl otevřený na kolenou.

„Jak ses sem proboha dostal?“ chtěla vědět Alex. Sama po výstupu ještě lapala po dechu.

„Po schodech,“ zašklebil se posměšně Conner. „Četl jsem deník. Píše se tam, že když se Locika stala královnou, nechala do věže vestavět schodiště, aby se sem mohla vrátit, kdy bude chtít. Dveře ke schodišti jsou na druhé straně věže. Prostě jsme je jen neviděli.“

„Aha,“ řekla Alex rozpačitě. „To zní logicky.“

„Vzhledem k tomu, že Locika byla jediná známá schovanka čarodějnice, po její smrti zdědila celou zemi. Tak se stala královnou,“ informoval ji Conner. „Ale to bys věděla, kdybys ten deník četla. Je plný zajímavých faktů a užitečných informací, jak se dostat na nepřístupná místa.“

„No jo,“ pokrčila rameny Alex a narovnala si čelenku. Nehodlala si tím nechat kazit pocit uspokojení z toho, že dokázala na věž vylézt. Obrátila se a vyhlédla z Locičina okna.

Věž obklopovalo celé moře stromů; ve velké dálce Alex sotva rozeznala střechy malé vesničky a na za ní se od obzoru k obzoru tyčily vysoké hory. Tak tohle Alex čekala.

„Výhled je to pěkný, co?“ podotkl Conner.

„Jo,“ odpověděla Alex skoro šeptem. „Je to neuvěřitelný. Tak ráda bych to viděla všechno, celou zemi pohádek. Ale cestou nahoru jsem přemýšlela a došlo mi, že máš pravdu. Musíme se vrátit domů, na to se musíme soustředit.“

„No,“ povzdechl si Conner, „fakt by sis tohle měla přečíst, Alex. Já jsem proběhl jen pár stránek – ono se to dost špatně čte, je to všechno psaný rukou – ale je to větší průšvih, než jsme mysleli.“

Podal jí deník. Alex si sedla vedle něj, otevřela první stránku a začala číst.

Milí přátelé,

nevím, jak, proč nebo kde jste našli tenhle deník, ale protože se k vám už dostal, doufám, že vám bude užitečný.

To, co vám chci říct, bude vypadat směšně, ale dovolte mi to vysvětlit. Kdybych to neviděl na vlastní oči, sám bych tomu nevěřil taky.

Jsem jen obyčejný muž z obyčejné vesnice v Krásném království, ale byl jsem v jiném světě. Je to svět, kde jsou lidé, kde je technika, o jaké my můžeme jen snít, a místa, která si můžeme jenom představovat. Vím, že to zní absurdně, ale věřte mi, to neuvěřitelné místo existuje. Jen ho nevidíme.

Během své návštěvy jsem zažil spoustu věcí a také jsem se zamiloval. Zamiloval jsem se tak hluboce, že jsem něco takového nikdy nepoznal.

Netušil jsem, že taková láska skutečně může existovat. Je to, jako bych už nežil sám pro sebe, ale pro ni. Proto musím najít cestu zpátky. Musím najít způsob, jak ji zase spatřit.

Poprvé jsem se do jiného světa dostal snadno. Jedna víla, která věděla o jeho existenci, mi dovolila cestovat s ní. Varovala mě, že si tam nesmím vytvořit vztah k nikomu a k ničemu, ačkoli však mozek její příkaz uposlechl, srdce ho zradilo.

Víla mi pak zakázala s ní ještě někdy cestovat. Tentokrát se tam tedy musím dostat sám.

Přirozeně jsem nevěděl, kde začít. Jak to má člověk udělat, když chce cestovat do jiného světa? A kdo jsem já, abych o něco takového vůbec žádal? A koho se můžu zeptat, abych přitom nevypadal jako blázen? Naše společnost je velmi kritická, a kdyby někdo odhalil, o co se snažím, stal bych se terčem posměchu.

Došel jsem k závěru, že se musím ptát někoho, kdo je sám blázen, takže kdyby se někomu zmínil o tom, na co jsem se ptal, nikdo by ho nebral vážně. Potřeboval jsem někoho, komu bych mohl věřit, ale komu nikdy nebude věřit svět.

Došel jsem k závěru, že taková osoba neexistuje, a ztrácel jsem naději, jenže pak jsem si vzpomněl na Potulného kramáře. Ten je nechvalně proslulý tím, že vyhledává v lesích naivní děti a za cenné předměty jim vyměňuje věci, o kterých tvrdí, že jsou kouzelné. To on prý dal Jackovi ty fazole, ze kterých pak vyrostla ta pověstná rostlina.

Jestli vůbec někdo slyšel o jiném světě, musel to být určitě on. Byl neustále na cestách, protože na něj byl ve všech královstvích vydán zatykač. Najít ho byl skoro nemožný úkol, jenže na druhou stranu ono i to, o co jsem se snažil, bylo skoro nemožné.

Jednou pozdě večer jsem dorazil do hospody ve vesnici kus proti proudu řeky od svého domova. Tam jsem se seznámil se dvěma sedláky a pozval je na skleničku. Nezůstalo u jedné a za chvíli jsme se už smáli dětským dobrodružstvím a pubertálním chybám. Pak jsem se zeptal, jestli někdy slyšeli o Potulném kramáři.

Oba zmlkli a zdálo se, že se urazili. Ujistil jsem je, že se ptám čistě ze zvědavosti a z ničeho je neobviňuji. Zaplatil jsem další rundu a po ní se oba přiznali, že s ním zamlada také obchodovali.

„Vyměnil jsem dvě kozy za konev, která měla sama zalévat,“ vzpomínal jeden z nich. „Ale nefungovala, a navíc tekla! Byla to největší chyba mého života.“

„Já vyměnil dvě krávy za husu, která měla snášet zlatá vejce,“ přidal se druhý. „Jenomže nesnášela vůbec! On to byl houser!“

Snažili se mě přesvědčit, abych Kramáře přestal hledat, ale po další rundě mi prozradili, jakými cestami se tajně pohybuje po lesích.

Nejspíš jsem v Krásném království prohledal úplně každý háječek. Nakonec jsem ho objevil v lesích hned u hranic Království Červené Karkulky.

Potulný kramář byl podivný a neupravený starý muž oblečený do několika vrstev otrhaného šatstva. Měl dlouhé šedé vousy a temné kruhy pod očima. Jedno z nich šilhalo směrem doleva, takže bylo obtížné poznat, na co nebo na koho se dívá.

Cestoval s velkou károu, kterou táhla jedna mula. Když jsem ho prvně viděl, zrovna uzavíral nějaký obchod s malým klukem, který držel slepici.

„Když budeš tenhle medvědí dráp nosit na krku, vyroste z tebe nejsilnější mládenec ve vesnici,“ řekl chlapci, zavěsil mu na krk náhrdelník s medvědím drápem a vzal si od něj slepici.

Chlapec se usmál a odběhl. Kramář strčil slepici do vozu. Nejspíš to nebyl první obchod, který ten den uzavřel, protože tam už měl dvě husy a prase.

„Jsi přítel, nebo nepřítel?“ zeptal se mě Kramář.

„Přítel,“ ujistil jsem ho.

„No dobře,“ zatleskal spokojeně rukama. „Tak co pro tebe můžu udělat? Chtěl bys třeba sáček kouzelných oblázků, ze kterých vyrostou balvany? Stojí jen jednu kachnu! Nebo bys možná chtěl vyměnit prase za bochník chleba, se kterým už nikdy nebudeš mít hlad?“

„Ne, díky,“ řekl jsem obezřetně. „Přišel jsem se tě zeptat na radu.“

„Na radu?“ opakoval Kramář a obočí nad šilhavým okem se zvedlo do výšky. „Tak to po mně, příteli, ještě nikdo nechtěl. Co bys rád věděl?“

„Zajímá mě…,“ začal jsem, ale nevěděl jsem, jak přesně to formulovat. „Kde jsi na svých cestách byl nejdál?“

Kramář se podrbal ve vousech a přemýšlel o tom.

„No, nemůžu říct, že by v tomhle světě bylo nějaké místo, kde jsem ještě nebyl,“ odpověděl. „Cestoval jsem od jihozápadu na severovýchod. Byl jsem na samém konci Rohového království a na samém začátku království Spícího a od špičky Říše elfů po pobřeží Říše víl –“

„A nebyl jsi ještě dál?“ skočil jsem mu do řeči, protože jsem se obával, že mi vypočítá úplně všechny svoje cesty.

„Ještě dál?“ Kramář teď pozvedl obě obočí. „Kde dál? Dál už je jen oceán a to je všechno.“

„A co jiný svět? Slyšel jsi někdy o nějakém nebo o tom, jak se tam dostat?“ zeptal jsem se konečně.

Kramář začal mít v očích – nebo bych možná spíš měl říct v oku – takový divný pohled.

„Mladíku, procestoval jsem celý svět, a nikdy jsem neslyšel ani zmínku o tom, že by měl existovat jiný,“ řekl.

To téma ho nějak vyvedlo z míry; vylezl na vůz a chopil se otěží.

„Ne, počkej! Nejezdi pryč!“ prosil jsem.

„Vy mladí si vždycky chcete ze starého člověka dělat šoufky. Ale na mě si s tím nepřijdete,“ odsekl.

Vůz vyrazil. Byl jsem tak zoufalý, že jsem jeho mule skočil do cesty, div mě nepodupala.

„Já to nemyslím zle, starče,“ ujistil jsem ho „Ty to nechápeš! Já jsem v tom jiném světě byl, byl jsem na jiném místě a v jiném čase a viděl jsem neuvěřitelné věci! Musím se tam vrátit! Je to možná to největší přání, jaké kdy budu mít.“

Ruce jsem měl rozpražené, padl jsem na kolena. Připadal jsem si jako idiot, když jsem se tam tak svěřoval s podivným přáním podivnému člověku.

Kramář nehybně seděl a zdravé oko upíral přímo na mě.

„Opravdu je to největší přání tvého srdce?“ zeptal se.

„Ano,“ kývl jsem. „Nikdy v životě jsem si nic tolik nepřál.“

„Pokud si tolik chceš něco splnit, potřebuješ jednu věc,“ řekl.

„A co?“ zeptal jsem se.

„Kouzlo splněných přání,“ odpověděl.

Nejdřív jsem myslel, že si ze mě dělá legraci.

„Kouzlo splněných přání?“ opakoval jsem. „Myslíš tu legendu pro děti?“

„Je skutečné jako tenhle můj nos mezi očima,“ ujistil mě. „Mnoho lidí se celý život snažilo ho získat. Legenda praví, že když získáš určitou sadu předmětů a umístíš je blízko k sobě, splní se tomu, kdo tak učiní, jedno opravdové přání.“

Nevěděl jsem, jestli mu mám věřit. Možná si teď on dělal „šoufky“ ze mě. Mozek mluvil kriticky, ale srdce chtělo vědět víc.

„A jak mám ty věci najít?“ zeptal jsem se.

„Nemám nejmenší ponětí,“ pokrčil rameny.

Tak tohle mě naštvalo. Takového vysvětlování, a nakonec nic z toho? Obrátil jsem se k němu zády a vykročil jsem pryč.

„Ale znám někoho, kdo to ví!“ zavolal za mnou Kramář.

„A kdo je to?“ chtěl jsem vědět.

„Nikdy nedávám nic zadarmo,“ prohlásil Kramář a vztáhl ke mně dlaň.

Položil jsem mu do ní pár zlatých mincí. Nechal ji nataženou. Pokračoval jsem, dokud nebyl spokojený.

„Jmenuje se Hagatha,“ řekl pak.

„A kde ji najdu?“

„Jdi po téhle cestě na západ do Trpasličích lesů až ke třem balvanům a pak se řiď kouřem,“ řekl; to byly veškeré pokyny, které mi dal. Chopil se otěží své muly a odjel.

Kdybych byl tehdy uvažoval jasněji, běžel bych za ním a chtěl vědět víc podrobností. Jenže já jsem se místo toho rozběhl k Trpasličím lesům.

Ještě nikdy jsem v těch lesích nebyl. Od dětství mě varovali, jak je tam nebezpečno, a když jsem tam vstoupil, pochopil jsem proč. Stromy tam rostly tak hustě, že někdo klidně mohl stát metr ode mě, a já bych o něm nevěděl.

Trvalo mi dva dny, než jsem konečně nalezl ty tři balvany, o kterých Kramář mluvil.

Byly to tři velké kameny trčící ze země, podivně nakloněné. Napadlo mě, jestli třeba někam neukazují, a tak jsem se shýbl a podíval se tam, kam se nakláněly.

Kameny mířily přímo mezi dva stromy, mezi nimiž byl sotva vidět kus nebe, a na tom nebi jsem spatřil kouř!

Rozběhl jsem se k jeho zdroji. Ať už vycházel odkudkoli, nevedla tam rozhodně žádná pěšina, a jak jsem cestou přeskakoval keře a kořeny, málem jsem se ošklivě zranil.

Občas jsem mezi stromy zahlédl nebe a poznal jsem tak, když jsem sešel z cesty. Určitě jsem tam obcházel v kruzích několik hodin. Vždycky když jsem si už myslel, že to místo, z něhož kouř vychází, skoro mám, vítr se otočil a foukl ho jinam.

Ztratil jsem se. Ať jsem se podíval jakýmkoli směrem, všude to vypadalo stejně. Připadalo mi, že mě les pohltil.

Slunce zapadalo a kouř byl vidět čím dál hůř. Začal jsem panikařit; nikde v okolí nebylo kde se schovat. Byl jsem si jistý, že mě v noci najde a sežere nějaké nebezpečné zvíře.

Znova jsem se dal do běhu. Už jsem skoro ani neviděl, kam utíkám. V dáli jsem slyšel vytí. Zakopl jsem a upadl přímo do velkého trnitého křoví.

Proletěl jsem jím a na druhé straně jsem tvrdě žuchl do trávy. Byl jsem poškrábaný, odřený, krvácel jsem.

Vyhrabal jsem se na nohy a rozhlédl se; stál jsem na velké okrouhlé mýtině v lese, obklopené mohutnou trnitou houštinou. Uprostřed mýtiny stála chaloupka se slaměnou střechou a cihlovým komínem. A z toho komína stoupal ten kouř, za kterým jsem šel.

Pomalu jsem přistoupil blíž. Chalupa měla jedny dveře a dvě okna a to bylo všechno. Chtěl jsem zaklepat, ale dveře se rozletěly dřív, než jsem to stihl udělat.

„Kdo jsi?“ zeptala se žena, která stála ve dveřích.

Jen jsem ji uviděl, věděl jsem, že je to Hagatha. Vypadala jako živý pařez. Byla malá a na sobě měla hnědý plášť s kápí. Tvář měla plnou hlubokých vrásek a jedno oko skoro zavřené. Tak malý nos, jaký měla ona, jsem snad v životě neviděl, a vedle něj jí rostla obrovská bradavice.

„Ty jsi Hagatha?“ zeptal jsem se.

„Jak jsi mě našel?“ utrhla se na mě.

„Zakopl jsem a propadl jsem trním,“ vysvětlil jsem.

„Ale jak jsi věděl, že jsem tady?“ ptala se dál.

„Od Potulného kramáře,“ odpověděl jsem. „Říkal, že znáš Kouzlo splněných přání.“

Hagatha zároveň zavrčela a povzdechla si. Vrásčitě našpulila rty a prohlédla si mě od hlavy k patě. Neochotně mě gestem pozvala dál.

„Pojď dovnitř, pojď dovnitř,“ popoháněla mě.

Uvnitř v chalupě byl strašný nepořádek. Všude stály lahvičky divných tekutin; některé bublaly, jiné se leskly, z dalších se kouřilo. Byly tu desítky skleněných džbánů a v nich nejrůznější podivné věci: živí i mrtví plazi, roztodivné druhy hmyzu, dokonce i skleněná láhev s několika různýma očima. A i když je jejich původním majitelům vytrhala zpod víček, přísahám, že jedno z nich na mě mrklo.

Překvapilo mě také, kolik zvířat v chalupě bylo; od hus a slepic přes kolibříky až k opicím, to všechno tu sedělo v klecích. Zvířata vypadala neklidně; zjevně je tu čarodějnice věznila.

„Sedni si,“ vyzvala mě Hagatha a ukázala na židli stojící na konci stolu tak velkého, že vyplňoval skoro celou chalupu.

„Vidím, že jsi svého druhu sběratelka,“ začal jsem.

Zřejmě nestála o hovory. Ignorovala mě, obcházela chalupu a snášela věci: tady lahvičku, tam misku…

„To trní, co tu kolem dokola máš, to je chytrá věc,“ zkusil jsem to znova. „Chrání proti nevítaným návštěvám.“

„Proti většině,“ připustila a zamračila se na mě. „To trní je ze Spícího království. Vysadila jsem ho tady a ono vyrostlo do dokonalého kruhu kolem mého domova, stejně jako obrostlo hrad, kde sto a jeden rok spala královna. Jsi první, kdo se skrz něj dostal.“

„Omlouvám se –“

„Bude tě to stát patnáct zlatých mincí,“ řekla Hagatha a sedla si proti mně.

„Co?“ zeptal jsem se.

„Chceš vědět, jaké věci potřebuješ pro Kouzlo splněných přání, je to tak?“ opáčila. „Proto jsi přece tady.“

Sáhl jsem do kapsy a vysázel na stůl všechny mince, které jsem tam měl. Bohužel, Kramář mě trochu vysál a nezbylo mi dost.

„Mám jen čtrnáct mincí,“ přiznal jsem.

Hagatha nevypadala nadšeně. „Vy mladí hlupáci a ta vaše přání. No tak dobře,“ zabručela a jedním pohybem mince shrábla.

Postavila před sebe misku a nalila do ní obsah dvou lahviček: jednu červenou tekutinu, jednu modrou.

„Jedno orlí oko, křídla šotka a srdce čolka,“ vypočítávala a přidávala do směsi další věci. „Tři kapky obří krve, palec skřeta a stéblo zlaté slámy. A lektvar je hotový.“

Když přidala do tekutiny všechny přísady, začalo se z misky kouřit a vycházela odtud záře. Hagatha se nad ni naklonila a nadechla se výparů. Zavřela oči a zřejmě se zamyslela.

„Ten lektvar ti řekne, jaké věci jsou pro Kouzlo splněných přání potřeba?“ zeptal jsem se.

„Ne, pomáhá mi však rozpomenout se,“ odpověděla. „Nejsi první a nebudeš ani poslední, kdo ten seznam chce znát. Ale varuji tě; už mnoho lidí přišlo o život, když se pokoušelo ty věci opatřit. Je nemožné je sehnat všechny.“

„Radši přitom umřu, než abych si celý život vyčítal, že jsem to nezkusil,“ ujistil jsem ji.

„Tak dobře poslouchej, co budu říkat, protože to řeknu jen jednou,“ prohlásila Hagatha. Naklonil jsem se k ní tak blízko, jak jen to šlo. Byl jsem tak nedočkavý, že každá vteřina mi připadala jako hodina. Pro tohle jsem přece přišel z takové dálky…

„Je jich osm,“ začala Hagatha. Zhluboka se nadechla a vypočítala, co budou potřebovat:

Sklo, které drobnou nožku skrylo, než z věže dvanáct hodin bilo.

Korunu, která dvěma patří, kde netvor s obludou se bratří.

Jehlu, jež bodla hladkou kůži princezny, skryté vprostřed růží.

Kus kůry z koše, který zbyl, když dráb svou oběť uchvátil.

Pramínek ze zlatého lana, jímž láska byla navázána.

Drahokam, který střežil snění mrtvé, jež přesto mrtvá není.

Slzičku, kterou křehká víla prolila, neboť smutná byla.

Šavli pod mořem broušenou, ženichu v srdce určenou.

Opakoval jsem si to celou cestu domů a seznam potřebných věcí spolu s popisem své dosavadní cesty jsem zapsal do tohoto deníku. Nevím, jak ty věci najdu, ale hodlám to udělat a zaznamenat si, jak se mi to podařilo, kdybych to někdy potřeboval zopakovat.

Jestli deník někdo čte, snad to znamená, že jsem uspěl. Jestli ho tedy čteš a chceš se na stejnou cestu pustit sám, přeji ti hodně štěstí.

„Týjo,“ vydechla Alex a zvedla hlavu od deníku.

„To je něco, viď?“ řekl Conner. „Stihla jsi to mnohem rychleji než já.“

„Četl jsi ještě něco?“ zeptala se Alex. „Našel všechny ty věci? Povedlo se mu vrátit?“

„Nevím. Hodně stránek chybí,“ odpověděl Conner.

Alex si ještě jednou přečetla seznam potřebných předmětů. Nečekala, že budou ukryté v hádankách.

„Většinou to není tak těžké,“ prohlásila pak. „Třeba ‚Jehlu, jež bodla hladkou kůži princezny, skryté vprostřed růží‘. To je určitě to vřeteno z Růženčina kolovratu.“

„A ‚Pramínek ze zlatého lana, jímž láska byla navázána‘,“ přidal se Conner, „to zas bude pramen Locičiných vlasů.“

Rozhlédl se po místnosti, kde seděli. Mezi dvěma prkny uvízl pramínek dlouhých zlatých vlasů. Vyšťoural ho ven.

„Jednu věc mám!“ prohlásil. „Jen jsem přišel, všiml jsem si, že Locika pěkně pelichala. Tak, jednu osminu cesty domů máme za sebou!“

Alex pečlivě zabalila vlasy do papírového kapesníčku ze školního batohu.

„A co myslíš, že je ‚Kus kůry z koše, který zbyl, když dráb svou oběť uchvátil‘?“ zeptala se pak. V které pohádce koho honil dráb?“

„Já vím! To bude Karkulka! Pamatuješ – Babičko, proč máš tak velké ruce? No a ty ruce, to přece byly tlapy s drápama! Vlk sežral babičku, Karkulku a ještě tu bábovku navrch a nechal na stole stát jenom prázdný košík.“

„No jasně!“ nadchla se Alex. „Ten, co seznam zapsal, ho jenom slyšel. Hagatha myslela ‚dráp‘, takže vlastně vlčí tlapu, ale on si to vyložil jako ‚dráb‘, jako že někoho honil biřic nebo tak. No a ten Karkulčin košíček byl nejspíš z kůry. Connere, ty jsi geniální!“

„Ono se to píše jinak?“ podivil se Conner, ale Alex ho nevnímala.

„A teď: ‚Sklo, které drobnou nožku skrylo, než z věže dvanáct hodin bilo.‘ Sklo a noha, to moc dohromady nejde… a dvanáct hodin…,“ uvažovala nahlas. „Dvanáct odbíjí v poledne… nebo o půlnoci! No jasně! To je Popelka a její skleněný střevíček!“

„Jo,“ kývl Conner, „to by dávalo smysl.“

Alex vstala a začala přecházet po věži sem a tam.

„‚Drahokam, který střežil snění mrtvé, jež přesto mrtvá není.‘ Tak to je těžký,“ řekla. „Kdo zároveň byl a nebyl mrtvý?“

„A nemysleli si všichni, že Sněhurka je mrtvá, když snědla to otrávený jablko?“ napadlo Connera.

„Jo, to je ono!“ poskočila Alex radostí. „Měla skleněnou rakev a na ní drahokamy, co trpaslíci vytěžili v dolech. To je určitě ono!“

„Jsem rád, že nám táta s babičkou hodně četli, když jsme byli malí,“ prohlásil Conner. „Nikdy by mě nenapadlo, že to jednou bude takhle užitečný.“

„‚Slzičku, kterou křehká víla prolila, neboť smutná byla.‘ To asi budeme muset najít nějakou vílu, která se nedávno rozešla s klukem nebo tak něco,“ usoudila Alex.

„A nestačilo by ji třeba kopnout, až by brečela?“ navrhoval Conner. „To mi připadá jednodušší.“

Alex ho ignorovala a znova zalistovala deníkem.

„Tak to máme skleněný střevíček, vřeténko, skleněnou rakev.“ Nahlédla do deníku. „Jo, podle těch poznámek tadyhle na okrajích autor zřejmě hádal stejně jako my. Ale některý věci pořád nevím, třeba ‚Šavli pod mořem broušenou, ženichu v srdce určenou‘ nebo ‚ Korunu, která dvěma patří, kde netvor s obludou se bratří‘.“

„Já jsem ti říkal, že tam hodně stránek chybí,“ pokrčil rameny Conner.

Alex to dost zklamalo. Už i to, co pochopili, bylo skoro nemožné sehnat, a což teprve věci, kterým ani nerozuměli! Došla k oknu a rozhlédla se. Slunce právě zapadalo, v blízké vesnici v jednom domku po druhém podpalovali v ohništích a z komínů začínaly stoupat stužky dýmu.

„Co když některou tu hádanku rozluštíme nesprávně?“ zeptala se. „Co když špatně uhodneme, co máme sehnat? Co když se spletl autor? Co když se nedokázal vrátit? Co když přitom umřel?“

„Prostě se budeme muset snažit,“ prohlásil Conner a postavil se vedle Alex k oknu. „Jedna protivná malá holka mi jednou řekla, že optimismus se vždycky vyplatí, a ona má obvykle pravdu.“

Alex se na bratra vděčně usmála.

„No tak dobře,“ řekla. „Zatím máme pramínek Locičiných vlasů. Potřebujeme Popelčin střevíček, vřeténko Šípkové Růženky, drahokamy ze Sněhurčiny rakve, kůru z Karkulčina košíku, slzy víly a dvě věci, o kterých nemáme ponětí, co jsou zač.“

Conner polkl, když ten seznam takhle slyšel. Oba se rozhlédli po obzoru a po moři stromů obklopujících věž. Tam někde je všechno to, co potřebují najít.

„Tak to vypadá, že ze Země příběhů uvidíme víc, než jsme mysleli,“ konstatoval Conner.

kapitola osmá

TAJNÁ SKRÝŠ

Severní špice Spícího království byla ošklivý a prázdný kraj. Vědělo se, že tam jsou holé stromy, vymleté cesty a nebezpečně vysoké útesy. Země byla posetá malými kameny, takže kočárem se tam prakticky cestovat nedalo. I když tam tu a tam pršelo, nikdy tam nic nerostlo, a proto tam nežila ani zvířata.

Uprostřed tohoto vyschlého a opuštěného místa stál malý hrad obklopený hlubokým, ale prázdným příkopem. Hrad byl velmi starý, vystavěný z tmavých cihel, měl dřevěná vrata a celé roky se rozpadal. Nikdo netušil, kdo hrad postavil ani proč; ostatně o samé jeho existenci věděl jen málokdo.

Uvnitř hradu na všem ležela silná vrstva prachu. Na každém okně visely pavučiny skoro stejně staré jako hrad sám, ačkoli žádný pavouk se nikde nevyskytoval. Všechny pokoje a chodby byly prázdné, až na nějakou tu rozpadající se židli či stolek, které tu a tam stály v rohu.

Východní křídlo hradu doplňoval ještě velký sál s okny od podlahy až do stropu; světla sem dopadalo dost, sklo v oknech však bylo tak staré, že ven bylo vidět jen zkresleně.

Ošklivější místo by se našlo jen těžko. Pro jednu ženu to ale byla dokonalá skrýš.

Zlá královna nějak unikla z katakomb Sněhurčina paláce. Podařilo se jí zmocnit se kouzelného zrcadla a ztratit se s ním na místo, o němž věděla, že ji tam nikdy nikdo nenajde. Hrad byl dokonalým útočištěm, v němž mohla dokončit kdysi dávno započatou práci.

Nebyla tu poprvé. Za posledních přibližně sto let přišlo do hradu mnoho lidí, ale jen ona a hrstka dalších měli to štěstí, že ho i opustili. A to včetně někoho, koho už hodně dlouho neviděla.

Nedávno poslala zprávu svému starému příteli a požádala ho, aby za ní přišel a pomohl jí. Teď čekala, až se objeví. Byla si jistá, že to bude už každým dnem – vděčil jí totiž za život.

Zlá královna stála proti svému kouzelnému zrcadlu s otevřenými dlaněmi a zavřenýma očima. Na to, že byla nejhledanější ženou světa, byla docela klidná. Po její pravici na malé stoličce leželo kamenné srdce, které vždycky mívala poblíž.

Kouzelné zrcadlo Zlé královny bylo jedním z nejznámějších předmětů ve všech královstvích, jen málo lidí ho však skutečně vidělo. Mnozí byli přesvědčení, že je vyrobeno z drahých materiálů – ze zlata, drahokamů a skla tak čirého, jako by se jím dalo projít.

Ve skutečnosti bylo zrcadlo vysoké a široké a mělo černý rám, nahoře špičatý. Rám ovíjely popínavé rostliny tepané ze železa. Odraz byl zastřený, jako by to ani nebylo zrcadlo, ale dveře do nějakého chladného a zamlženého místa. Ačkoli ve vzduchu bylo jen velmi málo vlhkosti, po skle stékaly kapky, jako by se potilo.

Zlá královna otevřela oči a zahleděla se hluboko do zrcadla.

„Zrcadlo, zrcadlo, pověz mi teď, je Lovec daleko, či bude tu hned?“ zeptala se.

V zrcadle se objevila neurčitá silueta muže. Zastřeným hlasem tiše, pomalu odpověděla:

Má paní nemusí se bát,

Lovec tu brzo bude stát.

Muž v zrcadle se zvolna rozplynul. Za několik okamžiků se ozvalo trojí hlasité zaklepání na velké dveře síně.

„Můžeš vstoupit,“ řekla Zlá královna.

Dveře se s hlasitým zaskřípěním otevřely a do síně vešel muž. Byl vysoký, měl široká ramena a střední věk už mu pomalu končil. Kulhal na pravou nohu a na sobě měl nejrůznější zvířecí kožešiny. Vousy měl světle hnědé a prošedivělé. Na zádech nesl kuši a u pasu měl připnutý tesák.

„Můj Lovec se vrátil,“ řekla Zlá královna.

Lovec přešel přes síň až k ní.

„Už je to dlouho, co jsem naposled viděla tvou tvář,“ pokračovala, „ale pořád ještě se mi nechce na tebe dívat.“

Lovec padl na kolena a rozplakal se u jejích nohou.

„Výsosti!“ zvolal. „Prosím, odpusťte mi, protože já jsem sám sobě nikdy neodpustil, že jsem vás zklamal!“

Zlá královna ho probodla chladným pohledem. V nitru jí nezbyl ani kousek soucitu ke komukoli.

„Po všem, co jste pro mě udělala, a po té milosti, kterou jste mi prokázala, jsem nedokázal princeznu v lese zabít,“ pokračoval Lovec. „A způsobil jsem vám tím tolik bolesti. Kdybych udělal, o co jste mě žádala, byla byste dosud královnou.“

Zlá královna ho nechala ještě chvíli fňukat, nezdálo se, že by mu chtěla něco odpustit. Zasloužil si cítit se takhle.

Odstoupila od něj a podívala se oknem na neživou krajinu kolem.

„Ty i já jsme byli v tomhle hradu kdysi vězni,“ řekla. „Nikdy by mě bylo nenapadlo, že to bude jednou moje jediné útočiště.“

„Zachránila jste mě,“ prohlásil Lovec. „Byl bych tady určitě umřel, nebýt vás. Proto jsem tehdy přísahal, že udělám cokoliv, abych vám pomohl ve vašem snažení. Ale zklamal jsem vás –“

„A i když uplynulo tolik let, ještě pořád se snažím o totéž jako tenkrát. Tak neplač, příteli. Zavolala jsem tě, abych ti dala šanci to napravit.“

Vrátila se k němu a položila mu ruku na tvář. Lovec přestal plakat a vzhlédl k ní velikýma smutnýma očima.

„Napravit?“ zeptal se. „Chcete říct, Výsosti, že mi dáte příležitost vám sloužit i přesto, co jsem udělal?“ Lovec se rozvzlykal nahlas a jeho slzy teď byly asi čtyřikrát větší. „Prokletý svět, který o vás tvrdí, že jste něco jiného než světice! Zabil bych každého, kdo špiní vaše jméno, jen kdybych mohl!“

„To nebude nutné,“ mávla rukou královna. „Mám pro tebe jiný úkol. Je k němu potřeba hodně cestovat, a protože já jsem nejhledanější uprchlice na světě, zavolala jsem si tebe.“

Lovec ztichl a zahanbeně sklopil hlavu.

„Výsosti,“ hlesl, „na cestování jsem už starý. Sotva můžu chodit.“

Zlá královna ho probodla zuřivým pohledem.

„Ty idiote,“ rozkřikla se na něj. „Chceš mi říct, že jsi přišel až sem, jen abys mi řekl, že mi nejsi k ničemu?“

Lovec se s námahou zvedl.

„To ne, má královno,“ zavrtěl hlavou. „Dovolte prosím, abych vám to vysvětlil. Já jsem příliš starý, než abych vám posloužil, ale moje dcera je schopná a ochotná pomoct vám dokončit to, co já nemohu.“

„Dcera?“ opakovala Zlá královna.

Dveře na konci síně se znova otevřely. Tentokrát do místnosti vstoupila žena a táhla za sebou velkou káru. Byla vysoká a hubená, vlasy měla tak temně rudé, že měly skoro fialový nádech. Oči měla jasně zelené a oblečení vyrobené pouze z rostlin, listů a jiné zeleně.

Na káře, kterou táhla, spočíval velký hranatý předmět. Byl mohutný, plochý a přikrytý hedvábnou látkou. Když ji Zlá královna spatřila, vzpomněla si, že Lovcovu dceru znávala kdysi dávno. Byla to vždycky ostýchavá drobná holčička a žila s otcem v paláci, když Zlá královna seděla na trůnu.

„Vyrostla jsi,“ poznamenala královna.

Lovcova dcera kývla jejím směrem.

„Budeš mluvit, když tě oslovím!“ vyjela na ni královna.

„Má dcera je němá, Výsosti,“ vysvětloval Lovec. „Za celý život neřekla jediné slovo. Ale i když mlčí, není o nic méně schopná vykonat, co po ní chcete. Donesla vám dar, aby to dokázala.“

Lovcova dcera zvedla předmět z vozu a postavila ho vedle královnina Kouzelného zrcadla. Když byla spokojená s jeho umístěním, sňala z něj hedvábnou látku. Bylo to zrcadlo, menší než to kouzelné; samo mělo kulatý tvar, zlatý rám byl však hranatý a byly do něj vyryté květiny.

Jen se zrcadlo objevilo, Zlá královna ho poznala.

„Zrcadlo pravdy,“ řekla. Opatřila si ho během své vlády. Bylo také kouzelné, a když se před něj člověk postavil, ukázalo mu jeho pravé já.

„Kde jsi ho vzala?“ zeptala se Zlá královna.

„Vloupala se do paláce, aby vám ho opatřila,“ vysvětlil Lovec.

Zlá královna se dotkla rámu Zrcadla pravdy; zapomněla už, jak jemně ryté jsou na něm květiny. Obrátila se k Lovcově dceři.

„Budeš moje Lovkyně,“ prohlásila.

Lovkyně se uklonila a políbila královně ruku.

„Jaký úkol pro nás máte, Výsosti?“ zeptal se Lovec.

„Slyšel někdy někdo z vás o Kouzlu splněných přání?“ zeptala se Zlá královna.

Lovec a Lovkyně se po sobě tázavě podívali.

„Ne, má královno,“ odpověděl Lovec, „leda byste myslela tu hloupou dětskou pohádku.“

„Právě tu,“ kývla. „Nikdy jsem ji nebrala vážně, ale nedávno jsem v katakombách slyšela jednoho z vězňů, jak si o ní něco mumlá před popravou. Podle té ‚hloupé pohádky‘ stačí opatřit určité předměty a umístit je blízko k sobě a tomu, kdo je shromáždil, se splní jedno přání. Nezáleží na tom, jak je velké nebo malé – vždycky bude splněno. A jak víš, já takové přání mám.“

„Přejete si tedy, aby moje dcera pro vás ty věci opatřila?“ zeptal se Lovec.

„Přesně tak,“ odpověděla Zlá královna. „Podle toho, co vím, je to nebezpečný úkol a může nějakou dobu trvat, ale když uspěje, budu považovat tvůj dluh za zmenšený.“

Lovec se podíval po své dceři a Lovkyně kývla.

„Tak dobře,“ odpověděl. „Udělá to. Jaké předměty si přejete najít, má královno?“

Zlá královna se postavila před své kouzelné zrcadlo, vztáhla k němu dlaně a zahleděla se do jeho hlubin.

„Zrcadlo, zrcadlo, pověz teď, co je třeba na kouzlo, jež přání splní hned?“ zeptala se.

Znovu se objevila ona neurčitá silueta.

„Sklo, které drobnou nožku skrylo, než z věže dvanáct hodin bilo.

Korunu, která dvěma patří, kde netvor s obludou se bratří.

Jehlu, jež bodla hladkou kůži princezny, skryté vprostřed růží.

Kus kůry z koše, který zbyl, když dráp svou oběť uchvátil.

Pramínek ze zlatého lana, jímž láska byla navázána.

Drahokam, který střežil mrtvé snění, jež přesto mrtvá není.

Slzičku, kterou křehká víla prolila, neboť smutná byla.

Šavli pod mořem broušenou, ženichu v srdce určenou.“

„Tak, tady to máte,“ řekla Zlá královna Lovci a Lovkyni. Kouzelné zrcadlo však ještě neskončilo.

„Však ještě poslyš, moje paní, zrcadla svého varování:

Za jedno přání vše chceš dát, jednu věc nemůžeš však znát.

Kouzlo jen dvakrát přání splní, a z dvou už splnilo to první.

Jen jedno přání tedy zbývá, a tomu též se připozdívá,

neboť dvě děti k němu kráčí, sbírají, co jim síly stačí,

bratr a sestra krajem jdou, pospěš, nebo tě předstihnou!“

Muž v zrcadle se vytratil. Pro královnu to byla ta nejhorší možná zpráva. Nejen že po věcech, které potřebuje, jde ještě někdo jiný, ale pokud to stihne dřív a předměty použije, už se Kouzlo splněných přání nikdy opakovat nemůže.

Zavřela oči a přemýšlela, co teď dělat; nemohla si dovolit ještě zhoršit pravděpodobnost. Po celoživotní práci nehodlala připustit, aby jí v cestě stály nějaké děti.

„Ty začni shánět ty věci,“ přikázala Zlá královna Lovkyni. „Bratra se sestrou si vezmu na starost já. A teď jděte.“

Lovec a Lovkyně se uklonili a nechali královnu v síni samotnou.

Zlá královna se postavila před Zrcadlo pravdy. Roky strávené ve vězení se podepsaly na jejím vzhledu. Bylo pro ni bolestné vidět obraz té stárnoucí ženy, kterou se stala.

Vzala do ruky kamenné srdce, dobře si ho prohlédla, pohladila jeho obliny. Pak se do zrcadla pravdy podívala znovu. Tentokrát se v něm neodrážela ta neupravená žena, jíž byla teď; hleděla na ni mladá tvář.

Patřila krásné mladé dívce s bílou pletí a dlouhými tmavými vlasy. Na sobě měla bílé šaty přepásané bílou stuhou a v ruce také držela kamenné srdce.

Usmála se, Zlá královna jí však úsměv neoplatila. Dívku v zrcadle znala velmi dobře, a Sněhurka to nebyla…

kapitola devátá

KRÁSNÉ KRÁLOVSTVÍ

A lex a Conner se vzbudili na podlaze Locičiny věže těsně po východu slunce. Zabalili se do dek, které jim dal na cestu Žabák, a tašky použili jako polštáře.

„Jak jsi spal?“ zeptala se Alex bratra.

„Jako na podlaze věže,“ odpověděl Conner a pomyslel si, že už nikdy nebude považovat svou vlastní postel za samozřejmost. Protáhl se a klouby mu zapraskaly jako rachejtle.

Sbalili deky a rozhodli se, že vyrazí hned. Alex trvala na tom, že musejí ve věži uklidit, aby ji opouštěli v lepším stavu, než v jakém ji našli.

„Nerada bych, aby si někdo myslel, že tenhle binec máme na svědomí my,“ prohlásila. Conner obrátil oči v sloup a dal si záležet na tom, aby to viděla.

„Jaká je další zastávka?“ zeptal se pak. Alex nahlédla do mapy a pak zase do deníku.

„Krásné království je kousek na východ odsud,“ hlásila. „Podle mě by bylo nejlepší jít tam a rozhlédnout se, jestli bychom se nějak nedostali k Popelčinu střevíčku.“

„A to chceš udělat jak?“ zeptal se Conner.

Alex o tom chvilku přemýšlela. „Prostě je požádáme, jestli si ho nemůžeme půjčit,“ rozhodla pak.

„No to už vidím až sem,“ ušklíbl se Conner. „To je jako přijít do Bílýho domu a chtít si půjčit Deklaraci nezávislosti.“

Conner si sice nezapamatoval správně, kde je uložená Deklarace nezávislosti, ale pokud šlo o ty obavy, Alex věděla, že jsou oprávněné. Jak si dokážou opatřit Popelčin střevíček? Musí to být největší poklad království!

„Prostě budeme dělat, co budeme moct,“ pokrčila rameny. „Co jiného nám zbývá?“

Děti sešly po točitém schodišti uprostřed Locičiny věže a vrátily se na cestu. Po chvíli se ocitly na rozcestí, kde se z dosavadní pěšiny oddělovala jiná, mířící k východu. U ní stál ukazatel se šipkou a nápisem KRÁSNÉ KRÁLOVSTVÍ.

„Connere, koukni na tu ceduli!“ přitiskla si Alex dlaně na tváře. „Teď mě fakt mrzí, že nemáme foťák!“

Šli poměrně dlouho novým směrem a nenarazili na nic zvláštního. Pořád to byla táž prašná cesta a tytéž jehličnaté stromy, které viděli už dva dny. Conner byl čím dál nervóznější a každých pár minut si významně, dlouze vzdychl.

„Víš určitě, že jsme se neztratili? Přísahal bych, že tenhle balvan a tenhle strom jsem viděl už dvacetkrát.“

„Já jsem si jistá, že jdeme správným směrem. Celou dobu koukám do mapy,“ uklidnila ho Alex. „Už brzo bychom měli narazit na říčku a za ní leží Krásné království!“

Conner si znovu povzdechl. Věděl, že to je na dlouho poslední povzdech, a tak si na něm dal obzvlášť záležet. Za dvě hodiny však pořád ještě nebyla žádná říčka v dohledu a Conner začal ztrácet víru v sestřiny orientační schopnosti.

„Musí to tu být větší, než jsme mysleli,“ prohlásila Alex. „Nebo ta mapa nemá všude stejné měřítko.“

Konečně našli říčku, kterou Alex viděla na mapě. Cesta vedla na můstek ze světlého kamení a pak pokračovala na druhé straně.

„Vidíš, já ti říkala, že vím, co dělám,“ prohlásila Alex s hrdě vztyčenou hlavou.

„No jo, no jo,“ zabručel Conner.

„Vážně, Connere, trochu mě zklamalo, jak málo mi důvěřuješ,“ vytahovala se Alex. „Jestli existuje nějaké místo, kde se vyznám, je to rozhodně –“

„Grrrrrr!“

Conner uslyšel sestřino zaječení dřív, než si uvědomil, co se stalo. Na most před ně vyskočil veliký troll. Nebyl ani tak moc vysoký, ale hodně ramenatý a měl obrovskou hlavu. Byl porostlý zacuchanou srstí, měl veliké oči a rypák. Paže a nohy měl kratičké, nehty a zuby však ostré a dlouhé.

„Jste na  mém mostě!“ rozkřikl se. „Jak se opovažujete!“

„Moc se omlouváme!“ koktala Alex a držela se bratra jako opice stromu. „Nevěděli jsme, že ten most někomu patří!“

„Dejte si sem ceduli nebo něco,“ doporučil Conner, ale hned toho litoval, protože troll se rozzuřil ještě víc.

„Co děláte na  mém mostě?“ vztekal se.

„Chceme přejít do Krásného království,“ odpověděla Alex. „Nechtěli jsme tu nic provést!“

„Přes můj most přejde jen ten, kdo uhodne hádanku!“ prohlásil troll.

„Hádanku?“ opakovala Alex a pustila se Connera. „Aha! Vy jste troll od mostu!“

„Troll od mostu?“ nechápal Conner.

„No jasně, jako ve Třech kozlíkách!“ vysvětlovala nadšeně Alex. Byla tak šťastná, že vidí další kousek pohádky ve skutečnosti, že docela zapomněla na strach.

„Jestli chcete přejít můj most, musíte uhodnout hádanku!“ opakoval troll od mostu. „Když odpovíte špatně, ukousnu vám hlavy!“

„Prosím? Hlavy?“ rozčílil se Conner. „Co tady všichni blbnou? Proč nás chce každý sežrat? Může mi někdo laskavě vysvětlit, co to má znamenat?“

„Connere, uklidni se,“ přesvědčovala ho Alex. „Vyřešíme tu hádanku a jdeme dál!“

„A co když se spleteme?“ namítl Conner. „Zabije nás! Pojď najít jinou cestu přes tu řeku –“

„Connere, neblázni! Když tu hádanku může uhodnout obyčejný kozlík, my to určitě dokážeme taky,“ uklidňovala ho Alex. „A krom toho, celé kilometry daleko tady žádný jiný most není.“

Conner se zamračil a založil ruce na prsou.

„A jak máme vědět, že to vážně je jeho most?“ zlobil se. „Nejdřív chci vidět nějaký doklad o vlastnictví.“

Alex ho ignorovala.

„Jak zní ta hádanka, pane trolle?“ zeptala se. „Můžu vám říkat pane trolle?“

Troll od mostu obhlédl dvojčata, pak se spokojeně zhoupl ze strany na stranu a začal:

„Co může být malé jako hrášek i velké jako obloha, a nepatří to tomu, kdo to koupí?“ zeptal se.

Alex se okamžitě v hlavě roztočila kolečka. Hádanky milovala.

„Ta není jednoduchá!“ řekla a přitiskla si zamyšleně ukazováček na rty. „Napadá tě něco, Connere?“

„Ne, na tohle musíš přijít sama,“ zamumlal Conner.

„Můžeš hádat jenom jednou a pak ti ukousnu hlavu, tak si to dobře rozmysli!“ varoval Alex troll, poskočil si a zatleskal.

„Tak dost. Já jdu pryč!“ prohlásil Conner. Vrátil se z mostu na břeh a pomalu vykročil podél říčky.

„Connere, co děláš?“ zavolala za ním Alex.

„Přebrodím to!“ odpověděl Conner. „Za tyhle opičárny žádný most nestojí!“

Pomalu vkročil do vody a začal ji přecházet. Říčka byla ledová, on měl však takový vztek, že mu to nevadilo. Voda stoupala čím dál výš.

„Není tak hluboká, Alex!“ hlásil. „A ani proud není moc silný!“

Byl už uprostřed říčky, a voda mu pořád sahala jen těsně nad pas.

„To je podvod!“ zlobila se Alex. Pak se obrátila k trollovi. „Smí se to vůbec? Může to udělat?“

„On si o hádanku neřekl. To ty !“ odpověděl troll.

Conner byl už na druhém břehu, úplně promáčený. Alex stále přemýšlela o hádance.

„Takže to může být malý jako hrášek i velký jako nebe, takže mi v podstatě říkáš, že velikost může být jakákoliv. A tomu, kdo to koupí, to nepatří, takže to patří někomu jinýmu,“ uvažovala nahlas.

„Dělej, Alex!“ pobízel ji Conner.

„Sklapni,“ okřikla ho. „Takže bych řekla, že to musí být… dárek ! Dárek může mít jakoukoliv velikost a patří tomu, kdo ho dostane, ne tomu, kdo ho koupí!“

Troll se přestal pohupovat a celý jako by zvadl.

„Správně,“ odpověděl zklamaně. „Můžeš jít.“

Alex zatleskala a povyskočila. Napřáhla k trollovi ruku k pozdravu, ale on ji ignoroval. Místo toho slezl zpátky někam pod most, odkud předtím vyskočil.

„Vidíš!“ řekla Alex, když se s Connerem setkali na druhé straně. „Já věděla, že to uhodnu.“

Conner zavrtěl hlavou. „Jasně, a teď to budu muset do smrti poslouchat,“ ušklíbl se. „Hele, zkusíme se dostat k Popelčinu paláci, než zapadne slunce, jo?“

Sourozenci pokračovali v cestě Krásným královstvím. Byli nadšení, že krajina se konečně změnila. Jehličnaté stromy, kterých viděli už tolik, byly teď spíš vzácné a nahradily je mohutné duby. Všude kolem se také rozprostíraly louky s vysokou trávou a polními květinami.

„Tady je krásně!“ radovala se Alex.

Šli už několik hodin, a pořád neviděli žádné známky civilizace. Conner byl už skoro suchý.

„Kde je všechno?“ ptal se.

„Krásné království je hodně veliké,“ odpověděla Alex. „Nějakou dobu potrvá, než se dostaneme k paláci.“

Začínalo se stmívat a dvojčatům to dělalo starost; nikde v dohledu nebyla žádná skrýš. Netrvalo dlouho a jejich jediným zdrojem světla byl měsíc.

Sešli kousek stranou od cesty, našli loučku mezi pár stromy, o níž předpokládali (a doufali), že je bezpečná, a rozhodli se tam strávit noc. Conner se pokusil rozdělat oheň třením dvou dřívek, ale bez úspěchu.

„Teď mě fakt mrzí, že jsem se nedal ke skautům,“ podotkl.

Bylo to poprvé, kdy spali pod širým nebem. Oba se budili přibližně každou hodinu, aby se ujistili, že jim nic nehrozí, protože každý zvuk je děsil.

„Co to bylo?“ vyjekla Alex uprostřed noci.

„To je sova,“ odpověděl Conner. „Nebo hodně zvědavá hrdlička. Ale tak nebo tak, myslím, že nebezpečný to není.“

Druhý den ráno je vzbudil východ slunce. Posbírali věci a vrátili se na cestu.

„Dochází nám jídlo,“ podotkla Alex, když dojedla jedno z posledních jablek. „Budeme muset doplnit zásoby, jen co narazíme na nějaký trh nebo tak.“

„Už mám rohlíků a jablek plný zuby,“ stěžoval si Conner. „Začínám si říkat, jestli jsem neměl Žabáka požádat o pár much. Panebože, pro cheeseburger bych vraždil! Možná proto se tady všichni navzájem žerou – neobjevili ještě fastfoody.“

Našli u cesty rybníček a nacákali si do obličeje trochu vody.

„Vypadáme strašně unaveně,“ konstatovala Alex, když viděla jejich odraz na hladině.

Za sebou na cestě uslyšeli zvuk kopyt. Obrátili se a uviděli vozík s palivovým dřívím, tažený šedým koněm. Na kozlíku seděl muž s velkým měkkým zeleným kloboukem.

„Pojď se ho zeptat, jak daleko je to ještě do paláce!“ navrhla Alex a rozběhla se k vozu. „Haló, dobrý den, pane!“ volala.

„Prrr,“ přitáhl muž koni opratě. „Potřebujete něco?“

„Jak je to ještě daleko do Popelčina paláce?“ zeptala se Alex.

„Jdete pěšky?“ podivil se ten člověk.

„Bohužel ano,“ odpověděl Conner.

„Tak to vám bude trvat několik dní,“ podotkl muž.

Alex a Conner se po sobě nešťastně podívali.

„Tohle dřevo budu dnes večer vykládat kousek od paláce,“ pokračoval muž. „Svezu vás, jestli chcete.“

Než to stačil doříct, Conner už vylezl na vůz.

„Mockrát děkujem,“ řekla Alex. „Jste moc laskavý.“

Děti cestovaly s mužem po zbytek dne. Conner se uvelebil na hromadě dřeva a skoro celou cestu proklimbal, budil se jen, když vůz na nerovné cestě nadskočil. Alex naopak naplno využívala možnosti popovídat si s opravdovým člověkem z pohádkového světa.

„Jak se jmenujete?“ zeptala se ho.

„Smithers,“ odpověděl.

„A odkud jste?“

„Vyrostl jsem v malé vesnici v severovýchodní části Krásného království,“ odpověděl Smithers.

„Jaké to tu je?“ otázala se zasněně Alex. „Můj bratr a já… ehm… moc tohle království neznáme.“

„Krásné království je klidné místo,“ líčil Smithers. „Kolem hranic leží spousta malých vesniček a uprostřed, poblíž paláce, hodně bohatých statků.“

„Byl jste už někdy v paláci?“ vyzvídala Alex.

„Ale ano, hodně tam dodávám,“ kývl. „Zrovna dneska třeba král s královnou pořádají velký ples.“

„Vážně?“ Alex vykulila oči. Zatřepala Connerem, aby se probral. „Connere, slyšel jsi to? Popelka dnes pořádá ples! Není to nádhera? Máme vysloveně kliku!“

„Cože? Ehm… no jo, dobrý,“ zavrčel Conner a okamžitě znova usnul.

„A proč pořádají ples?“ vyptávala se Alex.

„Od svatby pořádají plesy každý měsíc,“ vysvětloval Smithers. „Na oslavu svého manželství.“

„A jaká je královna Popelka?“ zjišťovala.

„Moc krásná. Nejlepší královna, jakou kdy tohle království mělo,“ zubil se Smithers od ucha k uchu. „Když se do paláce nastěhovala, spousta lidí z toho ale nebyla nadšená. Hodně šlechtických rodin rozzlobilo, že si Krásný princ nevybral za nevěstu některou z jejich dcer. Ale ona nakonec všechno překonala.“

Alex bylo jasné, že palác se blíží. Míjeli víc vesnic, které byly také čím dál větší. Byla ohromně nadšená, že se blíží k lidem, opravdovým lidem, kteří v pohádkovém světě strávili celý život. Celým srdcem si přála, aby mohla říct, že vyrostla v Krásném království.

„Není to na vás někdy trochu moc?“ zeptala se Smitherse. „Neděsí vás někdy to vědomí, že kdykoli může přiletět víla a splnit vám přání nebo že se může přihnat skřet a sežrat vás?“

Smithers se na ni nechápavě podíval. „A existuje snad místo, kde to je jinak?“ podivil se. „Kde ti nemůže někdo nečekaně pomoct, nebo ti naopak ublížit?“

Alex si uvědomila, že to je pravda. Možná že tenhle svět a svět, z něhož pocházela, přece jen nejsou tak rozdílné.

Vůz teď projížděl kolem velkých sídel. Kam se podívala, viděla další veliký elegantní dům. Všechny byly tak barevné a rozzářené, s šikmými, na koncích vykrouženými střechami. Jedny byly ze dřeva, jiné z cihel, některé byly úplně porostlé břečťanem.

Bylo to jako z pohádkové knížky a Alex si pořád připomínala, že v jedné skutečně je.

„Už jsme skoro u paláce,“ upozornil Alex Smithers.

Vůz se rozdrkotal, protože prašná cesta se změnila v dlážděnou ulici. Po stranách se objevovaly krámky a trhy – vjížděli do města. Potkávali další vozy a kočáry. Mezi nimi chodili za svými každodenními povinnostmi a nákupy vesničané i lidé z města.

„Už tam budem?“ probral se Conner.

Vůz zabočil do velice dlouhé a široké ulice a na jejím konci stál obrovský palác.

„Tak koukám, že jo,“ odpověděl si Conner sám.

Palác vyrazil Alex dech. Byl dokonale symetrický a hlaďounký, jako by byl z porcelánu barvy holubičí šedi. Uprostřed paláce ze společné základny vyrůstaly tři nápadné věže a pod nimi byly hodiny tak veliké, že musely být vidět málem po celém království. Palác vypadal skoro jako kulisa, tak byl majestátní; takhle velký a vznešený si ho děti nepředstavovaly ani ve snu.

„Tak, tady vás vysadím,“ prohlásil Smithers a zastavil trochu stranou. „Hodně štěstí, mládeži. Užijte si město!“

„Mockrát děkujeme,“ řekla dvojčata společně.

Zkusili mu nabídnout pár zlatých mincí, Smithers ale trval na tom, ať si je ušetří pro sebe, a odjel.

Sourozenci se dost dlouho procházeli po městě. Nemluvilo se skoro o ničem jiném než o večerním plese.

Našli malé tržiště a koupili si čerstvé ovoce, zeleninu a chleba. Alex se pokoušela zapříst hovor s každým, koho potkala, většina lidí ji však ignorovala.

Conner měl oči obrácené v sloup skoro neustále; Alex byla tak neuvěřitelně nadšená ze všeho, co viděla!

„Já fakt nevím, jak to cestování s tebou přežiju, jestli budeš pořád takhle vyvádět,“ stěžoval si. „Jednak to unavuje a jednak mi to jde na nervy.“

„Promiň,“ omluvila se Alex. „Poslední dva dny jsme neviděli skoro nic než stromy. Já jsem prostě nadšená, že vidím lidi a jejich – Jé! Koukni na tu kliku! Má tvar střevíčku! No není to krása?“

Celé odpoledne si prohlíželi město. Pak si našli klidný kopeček, odkud byl výhled, a usadili se ve stínu stromu. Slunce se klonilo k západu a děti začínaly být nervózní z toho, že končí další den.

„Tak jaký je plán?“ zeptal se Conner.

„Počkej, podíváme se, co radí deník,“ řekla Alex a vytáhla ho z batohu. Listovala jím, dokud nenašla část o skleněném střevíčku.

Popelčin skleněný střevíček je velmi těžké získat. Její střevíčky jsou ten nejdrahocennější předmět v království.

Nejdřív se musíš dostat do paláce. To je dost obtížné, protože existuje jen jeden vchod. Jedna z prvních věcí, které Popelka po svém příchodu udělala, bylo, že odstranila všechny vchody pro služebnictvo, takže lidé, kteří do paláce vstupují, přicházejí jako sobě rovní.

Uvnitř musíš najít Popelčinu královskou výstavní síň. To je také obtížné, protože do královniných komnat nesmí nikdo vstoupit bez jejího pozvání. Střevíčky jsou vystavené ve skleněné skříňce na sloupu uprostřed místnosti.

Vytáhnout střevíčky ze skříňky není těžké, ale komnata je neustále pod dohledem dvou stráží u vchodu. Najdi si způsob, jak zůstat v síni sám, a rychle a tiše střevíček vyndej.

Pak opusť palác, jak nejrychleji můžeš, protože jak si stráže všimnou, že něco chybí, zavřou zámecká vrata, tebe chytí a odvlečou do katakomb, kde tě pověsí hlavou dolů za palce u nohou. Hodně štěstí!

„Jak se dostaneme do paláce?“ zeptal se Conner.

Alex začala vymýšlet nějaký plán, vyrušil ji ale dlouhý proud kočárů směřujících po hlavní ulici k paláci. Byly elegantní a barevné a každý vypadal trochu jinak. Každý z nich táhli aspoň dva koně, na kozlíku měli kočího, vzadu lokaje a kdoví kolik cestujících sedělo uvnitř.

„Ples!“ prohlásila Alex. „Budeme se muset nějak propašovat na ten ples!“

„Hm,“ uvažoval o tom Conner. „A co si tak chceš vzít na sebe? Tomuhle říkáš společenský oblečení? A taky určitě voníme jak jarní louka, když už tři dny jdeme a neměli jsme se kde osprchovat!“

„Já mám nápad,“ prohlásila Alex.

Otevřela batohy a vylovila deky. Popadla Connera a začala ho omotávat dekou. Na některých strategických místech ji skládala, aby držela. Sama sebe pak zamotala do druhé deky.

„Tak,“ řekla potom, „teď vypadáme, jako že na sobě máme slušný oblečení!“

„Jsme leda tak k smíchu,“ ušklíbl se Conner.

„A máš jiný nápad?“ odsekla Alex.

„Co myslíš, nemají tu nějakou krizovou linku na Kmotřičku vílu?“ zeptal se Conner.

Sourozenci sešli dolů na hlavní ulici. Pár cestujících se vyklonilo z okénka kočáru, aby se podívali, co tam děti dělají.

„Vyfoťte si to – vydrží vám to dýl!“ křikl na ně Conner.

„Connere! Oni nevědí, co to znamená!“ napomenula ho Alex.

K paláci došli, zrovna když zapadalo slunce. Každý kočár vždycky předjel před vchod, lokaj seskočil, otevřel dveře kočáru a uctivě pomohl cestujícím ven.

Alex a Conner nikdy neviděli tak krásné šaty. Všechny ženy měly na sobě dlouhé plesové róby různých barev, z různých látek a různých střihů. Zdobily je rukavice a diamanty, některé měly v účesech mašle a peří. Také všichni muži byli krásně oblečení, někteří v parádní zbroji, jiní v oblecích se širokými nárameníky, s třásněmi a s hranatými manžetami.

Bylo zjevné, že návštěvníci si dali na svém vzhledu velice záležet, a o to hůř se ve svém improvizovaném oblečení cítili oni. Byli tu strašně nápadní. Nejen že tu byli nejmladší, ale byli také jediní, kdo se neoblékl do krajek a saténu. A navíc vláčeli batohy. Vypadali přesně na to, co byli: na dvě děti, které se pokoušejí bez pozvání vniknout na ples.

Ke vchodu do paláce vedly dlouhé schody. Alex a Conner po nich začali stoupat s ostatními hosty. Bylo to tak vysoko, že si Conner už začínal říkat, jestli vůbec někdy dojdou nahoru.

„V tomhle světě sice mají skřety a víly, ale eskalátor nikde, když by ho člověk potřeboval,“ prohlásil.

„Connere!“ zajíkla se Alex. „Koukni na tohle!“

Ukázala na stříbrnou hvězdu umístěnou na schodech pod jejich nohama. Stálo na ní:

PŘESNĚ NA TOMTO MÍSTĚ

ZTRATILA POPELKA

SKLENĚNÝ STŘEVÍČEK

TOHO VEČERA, KDY SE ZASLÍBILA

KRÁSNÉMU PRINCI.

„Umíš si to představit? Přesně na tomhle místě ztratila Popelka střevíček!“ přitiskla si Alex ruce na srdce.

„Umím si to představit až moc dobře,“ kývl Conner. „Já bych do těch schodů taky podruhý nelezl, kdybych ztratil botu.“

U vchodu způsobily děti pořádné pozdvižení. Všichni byli naprosto šokovaní jejich vzhledem. Alex cítila, jak se červená; všichni na ni zírali, takže si připadala, jako by zase byla ve škole.

Zvlášť jeden ze strážných z nich nespouštěl oči – ne kriticky, ale jako by je už někde viděl a nemohl si vzpomenout kde. Stál hned za palácovými dveřmi a vítal všechny hosty, kteří kolem něj procházeli. Na uniformě měl víc odznaků než kterýkoli jiný z dvorní stráže a měl řiďounký tmavý plnovous.

Jiný strážný u dveří vybíral pozvánky. Děti začaly panikařit.

„Co budeme dělat?“ ptala se Alex šeptem bratra.

„Nech to na mně,“ prohlásil Conner. „Jednou jsem to viděl ve filmu. Jenom hraj se mnou.“

„Pozvánky, prosím,“ řekl strážce.

„Naše pozvánky mají rodiče, ale už jsou uvnitř,“ prohlásil Conner.

„A kdo jsou vaši rodiče?“ zeptal se povýšeně strážný.

„Kdo jsou naši rodiče?“ rozkřikl se Conner a způsobil tím ještě větší pozdvižení. „Chcete říct, že nevíte, kdo jsme?“

Všichni strážní a hosté se po sobě podívali.

„Connere, uklidni se,“ napomenula ho Alex. Co ho to napadá?

„Ten člověk neví, kdo jsou naši rodiče, Alex!“ zlobil se Conner. „Abyste věděl, naši rodiče vynalezli studny přání! Jak se opovažujete chovat se k nám tak nezdvořile?“

Alex měla chuť mu jednu vrazit. Omluvně se podívala po lidech kolem. Všichni se na dvojčata zle mračili, až na toho strážného s řídkými vousy. Ten se poťouchle usmíval a v očích měl laskavý pohled.

„Je mi líto, ale budete muset odejít,“ řekl ten strážný, který vybíral pozvánky.

„Odejít? Vy vyhazujete dědice studnařskýho impéria?“ rozkřikl se Conner tak hlasitě, že to slyšeli všichni.

„Connere. Už. Prosím. Tě. Mlč , “ sykla mu Alex rovnou do ucha.

„Nějaký problém?“ přistoupil k dvojčatům strážný s řídkým vousem.

„Ne, vůbec ne,“ odpověděla Alex a začala couvat; Connera násilím táhla za sebou.

„Nemají pozvánku,“ vysvětloval druhý strážný.

„Už jsme na odchodu!“ tvrdila Alex. „Omlouváme se za ten zmatek.“

„Nesmysl,“ prohlásil strážný s řídkou bradkou. „Zrovna jsem viděl uvnitř v paláci vaše rodiče. Vezmu vás k nim, ano?“

Alex a Conner ztuhli.

„Cože jste?“ vyrazil ze sebe Conner. Pak si uvědomil, že se musí držet vlastní lži, a tak rychle dodal: „No jasně že jste je vidě!“ Zle se podíval po druhém strážném.

„Pojďte se mnou a já vás k rodičům odvedu,“ prohlásil strážný s řídkým vousem.

Než se Alex a Conner vzpamatovali, už je vedl do paláce. Vůbec nevěděli, co si o tom mají myslet. Ví, že lžou, a vede je rovnou do vězení? Nebo se snad Conner náhodou trefil a setkají se teď s lidmi, kteří docela určitě nejsou jejich rodiče?

„Dovolte, abych se představil,“ prohlásil ten muž. „Jsem sir Lampton, velitel královniny stráže. Vítejte v paláci!“

„Děkujeme,“ odpověděl Conner. „Já jsem Conner Studénka a tohle je moje sestra Alex.“

„Odkud jste, slečno a pane Studénkovi?“

„Ze Severního království,“ odpověděl Conner. I jeho samotného zřejmě překvapila slova, která mu vyšla z úst. „Ale rodiče mají letní vilu v jižní části Spícího království a apartmá v Říši víl.“

Alex třeštila oči tak, že musela sama sobě připomenout, že má mrknout.

„Aha,“ broukl Lampton a pobaveně si je prohlédl. „Mám vám vzít ty tašky?“

„Ne, děkujeme,“ odpověděla Alex, „my to zvládneme sami.“

Lampton vedl dvojčata dlouhou chodbou, kudy kráčeli i ostatní hosté. Po stěnách viselo mnoho velkých portrétů minulých vládců a na zemi ležel dlouhý červený koberec. Alex a Conner nevěděli, na co se dívat dřív; v žádném královském paláci ještě nikdy nebyli. Všude se něco třpytilo a všude něco stálo za pozornost.

Lampton se jejich nadšením zřejmě bavil. Naklonil se k nim a tiše se zeptal: „Vy jste se chtěli tajně podívat do paláce, co?“

Alex se bezradně podívala po Connerovi, ale i tomu už pro dnešek došly lži.

„Prosím, nevoďte nás do vězení!“ škemrala Alex. „Nechtěli jsme tady nic provést.“

Conner se podíval na sestru a pozvedl obočí. Chtěla říct, že tu nechtěli provést nic jiného, než se sem vloupat a ukrást drahocenný předmět?

Lampton se zasmál. „Už jsem viděl hodně dětí, co se pokoušely dostat na královský ples, ale ještě nikdy jsem se tak nepobavil jako dnes,“ prohlásil.

„Takže nás nezavřete do kobky a nepověsíte za nohy?“ ujišťoval se Conner.

„To už dávno neděláme,“ mávl Lampton rukou. „Naopak, bude mi ctí vás tu provést.“

„Vážně?“ nevěřil Conner svým uším.

„To bude krása!“ zvolala Alex a spráskla ruce. „Děkujeme!“

Došli na konec chodby a Lampton vedl dvojčata zlatými dveřmi do plesové síně.

Nejdřív jim ten pohled úplně vyrazil dech. Bylo tu tolik věcí, že prostě nešlo soustředit se na některou z nich tak dlouho, aby pochopili, co to je. Všude byla strašná spousta pohybu a barev.

Největší lustr, jaký kdy viděli, s tisíci svíček, visel od stropu nad obrovským parketem. Na něm se pohybovaly stovky slavnostně oblečených žen a mužů. Někteří z nich si povídali kolem stěn, jiní tančili na hudbu malého orchestru v rohu. Všude byla spousta zlata, od kleneb po detaily na stěnách. Na konci místnosti, hned za dvěma prázdnými trůny, vedlo do sálu obrovské schodiště.

Conner věděl, že Alex se už za pár vteřin rozpláče.

„To je taková nádhera!“ prohlásila s vlhkýma očima. „Tady se konal ten ples, kde se Popelka setkala s princem?“

„Ovšem,“ kývl Lampton. „Nikdy na to nezapomenu. Byl jsem tehdy jen řadový člen stráže. Princ pozval všechny mladé ženy království, protože doufal, že si mezi nimi vybere nevěstu. Popelka přišla ten večer poslední. Vstoupila do sálu, právě jako my teď, a všichni se zastavili a podívali se na ni.“

„Jak vypadala?“ zeptala se Alex.

„Kouzelně,“ usmál se Lampton, zabraný do vzpomínek. „Měla na sobě dlouhé fialové šaty, které se při chůzi třpytily. Vzpomínám, jak jsem zaslechl tichý klapot skleněných střevíčků, když prošla kolem mě. A jen ji princ spatřil, na první pohled se zamiloval; celý palác to cítil.“

Náhle trubač u paty velkého schodiště zadul na svůj nástroj.

„Dámy a pánové,“ oznámil pak, „je mi velkou ctí uvítat vás dnes večer všechny na královském plese. Přivítejte prosím Jejich královská Veličenstva Krásného krále a královnu Popelku!“

Hosté začali tleskat a provolávat slávu. Královský pár vkročil do sálu a pomalu sestupoval po schodišti. Alex popadla Connera za paži.

„Connere!“ vyrážela ze sebe zajíkavě, „To je Popelka! To je Popelka!“

Děti ji sice samozřejmě už viděly na ilustracích, ve skutečnosti ale byla krásnější, než čekaly. Vlasy měla kaštanové a přidržovala je křišťálová tiára. Měla dlouhé rukavice a tyrkysovou róbu, která se kolem ní vlnila a zdůrazňovala těhotné bříško. I když všude bylo zlato a svítil tu nádherný lustr, její oči a její úsměv byly ten nejzářivější bod v místnosti.

A Krásný král dělal čest svému jménu. Opravdu byl tak pohledný, jak ho knihy popisují. Měl okouzlující úsměv, husté vlnité vlasy a na nich velkou zlatou korunu. V tom světě, odkud dvojčata pocházela, by klidně mohl být filmovou hvězdou.

Král a královna usedli na trůnech a herold s trubkou zadul další signál.

„Ples je zahájen!“ oznámil pak a byl za to odměněn dalším nadšeným potleskem.

Většina hostů spěchala na parket. Orchestr začal hrát rychlou skladbu, hosté utvořili páry a roztančili se parketem. Přitom si navzájem láskyplně hleděli do očí.

Král s královnou zůstali sedět. Bylo jasné, že Popelka by ráda tančila, ale s bříškem nemůže. Krásný král měl oči jen pro svou manželku; víc ho těšilo dívat se na ni, jak pozoruje tanec, než aby rej na parketu sledoval sám.

V jednu chvíli každý z tanečníků zul své partnerce střevíček, obkroužil ji s ním a potom jí ho zase obul – to byla nepochybně pocta královně Popelce.

Dvojčata pozorovala ples a čas utíkal.

Nenarozené dítě v Popelčině břiše ze všeho toho ruchu patrně začalo kopat. Popelce to zřejmě začínalo být nepohodlné, hladila si bříško a poposedávala. Nakonec něco zašeptala králi do ucha. Ten ji vzal za ruku a opatrně ji odvedl zpátky do schodů.

Herold znovu zadul na trumpetu. „Královna je unavená a půjde si odpočinout, ale ona i král si přejí, abyste pokračovali v oslavě bez jejich přítomnosti.“

Hosté rádi uposlechli a bavili se dál.

„Chtěli byste si prohlédnout palác?“ zeptal se Lampton.

„No a jak!“ prohlásila Alex.

Lampton je vedl ze sálu a pak chodbou podobnou té, jíž přišli. Také tady ležel dlouhý červený koberec a na stěnách visely portréty minulých vládců.

„Palác byl postaven před víc než pěti sty lety,“ vysvětloval při chůzi Lampton. „Od té doby je sídlem dynastie Krásných. Tohle je portrét Krásného Karla, nebožtíka tchána královny Popelky.“

Ukázal na obraz starého vousatého muže s korunou. Byl hodně podobný svému synovi, ale mnohem starší.

„Kolik bylo Krásných králů?“ chtěl vědět Conner.

„Už jsme ztratili přehled,“ pokrčil rameny Lampton. „Momentálně jsou tři. Král Karel měl čtyři syny: Krásného Kristiána, Krásného Kryštofa, Krásného Kornela a Krásného Kvida.“

Každý z bratrů Krásných měl také na stěně vlastní portrét.

„Krásný Kristián je nejstarší a vzal si královnu Popelku,“ ukázal Lampton na portrét muže, jehož před chvílí viděli v plesovém sále.

„Druhý je Krásný Kryštof, ten je ženatý s královnou Šípkovou Růženkou,“ pokračoval Lampton.

Kryštof byl velmi podobný svému bratrovi, jen byl o něco vyšší a měl bradku.

„Třetí je Krásný Kornel, manžel královny Sněhurky,“ ukázal Lampton.

Kornel se také podobal svým bratrům, ale měl ze všech nejdelší vlasy.

Nejvíc ale dvojčata zaujal poslední portrét v chodbě. Visel trochu stranou a zpodobňoval nejmladšího z Krásných bratrů. Ten byl velmi mladý a zeširoka se usmíval. Pod portrétem hořela svíčka; vypadalo to spíš jako památník.

„Kdo je tohle?“ zeptal se Conner Lamptona.

Lamptonův šťastný výraz se vytratil. „To je princ Kvido, čtvrtý syn krále Karla. On je ten ztracený Krásný princ,“ vysvětlil Lampton. „Před mnoha lety prostě jednou v noci zmizel a nikdo ho už nikdy neviděl.“

„To je hrůza,“ vydechla Alex.

„Jeho bratři prohledali všechna království, ale nenašli po něm nikdy ani stopu,“ pokračoval Lampton smutně. „Naštěstí z hledání vzešlo aspoň něco dobrého. Princ Kornel na svých cestách narazil na Sněhurku ve skleněné rakvi a princ Kryštof objevil spící hrad Šípkové Růženky, oběma se podařilo zlomit kouzlo a své princezny si pak vzali.“

„To je neuvěřitelné!“ prohlásila Alex. „Takže kdyby se princ Kvido neztratil, Šípková Růženka i Sněhurka by dodnes nevěděly o světě!“

„Je to možné,“ kývl Lampton. „A protože si bratři rozebrali všechny zdejší princezny ve vhodném věku, musel princ Kristián uspořádat ten ples, kde poznal Popelku. Nic se neděje bez důvodu, jak se zdá.“

Alex a Conner nemohli z portrétu prince Kvida spustit oči. V téhle části chodby vládla jakási smutná energie a oni na ni byli obzvlášť citliví. Princ nemohl být o mnoho starší než oni teď, když se ztratil.

Lamptona zájem dvojčat zřejmě těšil. „A teď pojďte za mnou, ukážu vám něco jedinečného.“

Vedl je další chodbou hlouběji do paláce. Tahle část byla úplně prázdná a sourozenci byli čím dál nervóznější. Neměli tušení, kam je Lampton vede, a ostýchali se ptát. Zahnuli za roh a na konci další dlouhé chodby spatřili černé dvoukřídlé dveře. Na každé straně stál jeden strážný a na velkém kamenném oblouku nad nimi bylo vytesáno: Výstavní síň královny Popelky.

Alex a Conner se na sebe podívali rozzářenýma očima. Dokázali to!

„Dobrý večer, sire Lamptone,“ pozdravil jeden ze strážných.

„Dobrý večer,“ odpověděl Lampton. Otevřel dveře a děti za ním vešly dovnitř. Odložily batohy a rozhlédly se.

Výstavní síň byla velká komnata s bílými sloupy a podlahou z blankytně modrých dlaždic. Klenutý strop byl posetý zlatými hvězdami. Místnost zalévalo měsíční světlo, které sem dopadalo velkým oknem vzadu a pak se odráželo od mnoha zavěšených zrcadel. Bylo tu vystaveno několik vzácných předmětů ve skleněných vitrínách na nízkých sloupcích – košťata, kbelíky a staré otrhané šaty. V jedné z vitrín byla miniaturní replika paláce a v ní žila rodina myší.

V samém středu místnosti byly vystaveny skleněné střevíčky. Byly krásné a drobounké, vyrobené z čirého křišťálového skla a ozdobené diamanty.

Když je děti viděly, cítily, jak jim srdce spadlo až někam do žaludku. Byly tak blízko!

„To je nádhera,“ vydechla Alex a hleděla na střevíčky jako v transu.

„Já je mám taky docela ráda,“ řekl tichý hlas, který nepatřil Alex, Connerovi ani Lamptonovi.

Na parapetu v zadní části místnosti seděla sama Popelka. Děti byly tak ohromené výstavní síní, že si jí vůbec nevšimly.

„Výsosti,“ uklonil se sir Lampton. „Odpusťte, prosím, neviděl jsem vás. Jen provádím hosty po paláci.“

„Nic se neděje, sire Lamptone,“ řekla Popelka a vykročila k nim. „Ráda sem občas chodím, když mám za sebou dlouhý den. Vyčistím si tady hlavu. A kdopak jsou tihle dva?“

Alex a Conner nebyli schopni slova. Úplně jim to vyrazilo dech.

„To je Alex a Conner,“ odpověděl místo nich Lampton.

„Těší mě,“ usmála se Popelka a podala jim ruku.

„My jsme vaši fanoušci!“ vypravil ze sebe Conner a stiskl jí ruku trochu příliš pevně.

Alex se nedokázala pohnout. „Vy jste… jste moje… hrdinka,“ vykoktala Alex, víc ze sebe ale nedostala.

„Děkuji, srdíčko,“ usmála se Popelka. „Vítejte v mé komnatě vzpomínek.“

„Je to… neuvěřiteln é!“ pípla Alex.

„Chcete, abych vás tu provedla?“ zeptala se Popelka.

Alex pořád ještě nebyla schopná pohnout končetinami, kývnout však dokázala.

Popelka je vedla po komnatě a ukazovala jim jednotlivé vystavené předměty.

„Těmi košťaty a kbelíky jsem každý den uklízela macešin dům,“ začala Popelka. „Byli to moji první taneční partneři. Vzpomínám si, že když jsem byla doma sama, vždycky jsem s nimi tančila po domě a představovala si, že jsem na velkém královském plese. Musím ale přiznat, že konverzace s nimi nestála za moc.“

Popelka a Lampton se zasmáli. Alex a Conner byli pořád ještě v šoku, že Popelku opravdu vidí. Stojí vedle Popelky! A ona má smysl pro humor!

„Tady tohle jsou mé otrhané staré šaty, které Kmotřička víla proměnila v krásnou plesovou róbu,“ pokračovala Popelka. „Teď nejsou nic moc, ale kdykoli nás Kmotřička víla navštíví, změní se zase v tu krásnou róbu, kterou mi vykouzlila.“

„To je dobrý,“ prohlásil uznale Conner.

„Tohle jsou mé myšky,“ ukázala Popelka dvojčatům miniaturní palác plný myší. Otevřela víko a jednu myšku vytáhla ven. Zlehka ji pohladila a myška se jí spokojeně stulila v dlani.

„To jsou ty myši, které Kmotřička víla proměnila v koně a lokaje k vašemu kočáru?“ zeptala se Alex, která konečně zase našla řeč.

„Ty původní myši už zemřely, ale tohle jsou jejich děti a děti těch dětí,“ vysvětlila Popelka. „Starám se o ně na důkaz vděčnosti. Myši mají hroznou pověst, ale ve skutečnosti to jsou moc hodná zvířátka. Jen jim musíte dát šanci.“

Popelka vrátila myšku k ostatním a zamířila do středu komnaty.

„A tohle myslím vysvětlení nepotřebuje,“ prohlásila a ukázala dvojčatům skleněné střevíčky. Sundala celou vitrínu a vzala jeden ze střevíčků do ruky.

„Pohodlné asi moc nebyly,“ podotkl Conner.

„Chodilo se v nich překvapivě dobře,“ řekla Popelka.

„A nepotily se vám v tom nohy?“ pokračoval Conner. „To by asi nevypadalo – Auuu !“ vyjekl, protože ho Alex dloubla loktem do žeber.

Popelka se zasmála.

„Chcete si jeden vzít do ruky?“ zeptala se Popelka.

Alex kývala tak jako ještě nikdy. Popelka uchopila jeden ze střevíčků a podala jí ho. Pro Alex to byl magický pocit. Držela kus pohádkové historie. Měla v rukou snad nejznámější předmět celých dějin fantazie. Nemohla si pomoct – dojalo ji to.

Conner spíš přemýšlel o tom, jak střevíček ukrást. Alex se podívala po bratrovi a z upřeného pohledu poznala, o čem uvažuje. Na okamžik mysleli na totéž. Bylo by možné s ním utéct? Conner konkrétně uvažoval o tom, jestli by dokázal prchnout Lamptonovi i oběma strážným za dveřmi.

„Jaké to bylo?“ zeptala se Alex Popelky. „Myslím stát se ze služky královnou? Jaké to bylo, když vás princ zachránil z té strašné situace? Váš život je doslova… no… doslova Popelčin příběh.“

Popelka posmutněla.

„Nikdy jsem nemyslela, že se můj život tak od základu změní, a tak jsem se snažila vystačit si s tím, co jsem měla,“ vyprávěla Popelka. „Tomu výrazu Popelčin příběh se vždycky směju, protože podle mého názoru, ať člověk žije jakkoli, život prostě nikdy nemá řešení. Bez ohledu na to, jak těžké zkoušky necháte za sebou, vždycky je vystřídají jiné.

Lidé zapomínají, že když jsem do paláce přišla, v Krásném království mě nikdo neměl moc rád,“ pokračovala. „Jen málokdo byl nadšený z toho, že by se služka měla stát královnou. Mnoho lidí mi říkalo dýňová dáma nebo myší monarcha , když se rozneslo, jak jsem se tu noc vlastně dostala na ples. Musela jsem si získat respekt království, a to nebylo snadné.“

„Ale být královna má svoje výhody, ne?“ ozval se Conner. „Už jste nemusela drhnout podlahy, tancovat s košťaty a vést hovory s myšmi.“

„Že jsem potkala muže svých snů a založila s ním rodinu, to je ta nejlepší věc, která mě v životě potkala,“ usmála se Popelka a pohladila si bříško. „A proto jsem taky ta nejšťastnější žena na světě. Ale žít pořád na očích veřejnosti je těžké a ještě dnes je toho na mě občas moc. Ať člověk dělá cokoli, nikdy se nezavděčí všem. A naučit se tohle bylo to nejtěžší. Vlastně jsem se to pořád ještě úplně nenaučila.“

Tohle Alex nikdy dřív nenapadlo. Pohádkový svět pro ni náhle byl ještě skutečnější než dřív. Nikdy si nepomyslela, že by si mohla Popelky vážit ještě víc, než si jí už vážila, jenže až doteď se na pohádku nikdy nepodívala jejíma očima.

Alex postavila skleněný střevíček zpátky vedle toho druhého. Nejdřív po ní Conner střelil pohledem: Co blbneš? Musíme ho ukrást! Oba ale věděli, že ho vzít nemůžou; přinejmenším ne dnes, kdy je tu přijali tak laskavě.

„Po všech těch magických věcech, které se mi v životě staly, je tohle ta nejcennější věc, kterou mám,“ vykládala Popelka, ruce stále ještě položené na vystouplém bříšku. „A ta malá tady už bude každým dnem.“

„Jak víte, že je to holčička?“ zeptala se Alex.

„Mateřská intuice,“ odpověděla Popelka. „Když slyší hudbu, není nikdy v klidu. Bude mít můj vkus a energii svého otce.“

Jeden ze strážných od dveří vrazil do výstavní síně.

„Výsosti, sire Lamptone, král si žádá vaší přítomnosti v plesové síni,“ hlásil velice vážně. Tohle nevypadalo dobře.

„Co se děje?“ zeptal se sir Lampton.

„Vojáci ze Severního království. Přišli se zprávou pro krále a královnu,“ odpověděl.

Lampton podal dvojčatům jejich batohy, a než se sourozenci vzpamatovali, už rázovali za ním, za Popelkou a za ostatními strážci ven z výstavní síně a chodbou k plesovému sálu.

„Jak si ten střevíček opatříme?“ pošeptal Conner Alex.

„Budeme nejdřív muset sehnat ty ostatní věci a pak se pro něj vrátit,“ řekla Alex. „Když budeme mít všechno kromě něj, bude snadnější vysvětlit, proč ho potřebujeme. Už jsme si získali jejich důvěru.“

„Já věděl, že jsem měl jeden sebrat a utéct, když jsem měl možnost,“ prohlásil Conner.

Vstoupili znova do plesového sálu. Všichni hosté stáli bez hnutí a orchestr ztichl. Popelka došla k trůnu, kde už čekal její manžel. Po celém sále se rozestoupily desítky vojáků ve stříbrném brnění, jež Alex s Connerem viděli svého prvního dne v Zemi příběhů.

„Odpusťte, že sem tak vpadáme, Výsosti. Jmenuji se sir Grant a jsem velitelem královské gardy královny Sněhurky. Máme zprávy týkající se Zlé královny,“ promluvil jejich velitel.

„Co se stalo?“ zeptal se Krásný král. Podle jeho tónu celý sál poznal, že nepůjde o dobré zprávy. Napětí a obavy v sále by se daly krájet.

„Včera v noci bylo z bývalých komnat Zlé královny uloupeno kouzelné zrcadlo, které jí dříve patřilo,“ oznámil sir Grant. „Zlá královna je dosud na svobodě a to, že má svá někdejší zrcadla, znamená, že pro nás všechny představuje mnohem větší hrozbu. Žádáme – prosíme  – každého, kdo by snad v Krásném království věděl něco o tom, kde se Zlá královna skrývá, aby nám bez prodlení podal zprávu.“

Sněhurčini vojáci opustili sál. Krásný král a Popelka se objali – měli obavy nejen o sebe, ale také z toho, co ta zpráva znamená pro jejich království.

„Rád jsem vás poznal, děti, ale už musím jít,“ řekl sir Lampton. Poplácal děti po rameni a pak vykročil ze sálu za vojáky.

Také mnoho hostů odcházelo. Alex a Conner vyšli za nimi ven, sešli ze schodů a vzdalovali se od paláce.

„Ta věc se Zlou královnou mi začíná dělat starost,“ přiznala Alex.

„Já vím, ale náš problém to vlastně není,“ namítl Conner. „Budeme už dávno pryč, než se ještě něco stane.“

„No, doufám,“ řekla Alex.

„Tak kam teď?“

„Na sever odsud je Království Červené Karkulky,“ odpověděla Alex. „Řekla bych, že to by byl asi nejlepší směr. Doufám, že s tím Karkulčiným košíčkem budeme mít víc štěstí.“

„Tentokrát z toho ale nesmíme vycouvat!“ prohlásil Conner. „Panebože, tak blízko jsme byli!“ Zaťal pěst.

„Nemohli jsme ho jen tak sebrat. Bez dovolení to nešlo, to by zkrátka nebylo správné,“ namítla Alex.

„Já už mám dost toho být pořád hodný a slušný,“ ulevil si Conner.

I když skleněný střevíček nezískali a příjemný večer vzal tak náhlý konec, měli za sebou fantastický zážitek. Takhle důvěrný rozhovor s jednou z nejslavnějších žen historie, to se člověku nepřihodí každý den.

Sourozenci naštěstí potkali vozku, který měl přes noc namířeno s nákladem hrušek do severní části Krásného království. Přemluvili ho, aby je za pár zlatých mincí svezl vzadu na voze. Pak už to budou mít do Království Červené Karkulky jen pár kilometrů pěšky.

Conner usnul hned, jak vylezli na vůz. Alex spát nemohla, a tak se rozhodla znovu si pročíst deník. Sáhla do batohu a to, co tam našla, jí vyrazilo dech.

„Connere!“ vyjekla.

S trhnutím se probral. „Co je?“ zeptal se.

Podíval se a viděl, že sestra drží něco hodně třpytivého. Pořád ještě rozespale mžoural a musel chvíli zaostřovat, než mu došlo, co to je.

„Skleněný střevíček!“ vykřikl a Alex mu gestem naznačila, ať je zticha, protože by je mohl slyšet vozka. „Jak jsme k němu pro všechno na světě přišli? Ukradla jsi ho?“

„Já myslela, že ty?“ Alex měla pusu otevřenou tak dokořán, že by se do ní vešlo deset těch hrušek.

„Ne, já to nebyl, přísahám! Myslíš, že nám to do toho batohu mohli strčit Lampton nebo Popelka?“ uvažoval Conner nahlas. „Že někdo z nich mohl vědět, že ho potřebujeme?“

„Nemám tušení,“ zavrtěla hlavou Alex. Pořád ještě nemohla uvěřit tomu, že opravdu drží v ruce jeden z Popelčiných střevíčků. Ani jeden nechápal vůbec nic.

„No, tak to vypadá, že cesta do Krásného království nakonec přece jenom nebyla tak zbytečná,“ prohlásil Conner.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .