Hana Andronikova

Zvuk

slunečních hodin

O D E O N

Hildušce

Copyright © Hana Andronikova – heir, 2008, 2019

ISBN 978-80-207-1908-9

Mám pocit, že držím klíč

od svého vězení ve vlastních rukou,

jako by to byl meč…

JOHN DONNE

Tento román je fikce. Pracuje s historickým materiálem (archivní záznamy, dobové noviny a dokumenty, paměti svědků) a skutečnými postavami, které jsou modifikovány a prolínají se s postavami fiktivními.

I. Silvestr

Každým rokem jsme trávili Vánoce na horách v Coloradu, všichni pohromadě. Když jsme 19. prosince 1989 přistávali v Denveru, bylo nás osm.

Na letišti jsme se naskládali se všemi zavazadly a lyžařskou výstrojí do dvou aut z půjčovny a vyrazili po I-70 do Breckenridge.

– Tady odboč na 203, tati. Frisco exit.

Kochal jsem se krajinou podél dálnice 9 a v duchu se viděl v ulicích malebného městečka, které před sto lety žilo zlatokopeckým šílenstvím. Dálnice se změnila na Main Street. Alice mě nepřestávala navigovat.

Moje dcera dorůstala do věku, kdy mi přestávala dávat okázale najevo, že mě má za úplného blbce. Byla shovívavější a víceméně mě přehlížela jako neškodný druh hmyzu. Od dob našich prvních střetnutí uplynulo pár let. Tehdy jsem jí zkoušel vysvětlit, že nemůže očekávat vstřícnost od lidí, na které se tváří jako kakabus. Celý výklad jsem zakončil řečnickým dotazem. Víš, že se tváříš jako kakabus?

Co si o tom všem myslela, muselo být jasné i slepci. Její dokonale znechucený výraz nepotřeboval slov. Přesto se neubránila nutkání, že už mi to jednou musí vmést přímo do ksichtu. Zhluboka se nadechla, svaly v obličeji zaujaly polohu krajního vypětí.

– Ty jsi ale – debil.

Zapochyboval jsem o funkčnosti svých zvukovodů. Ty jsi ale debil, zvučelo mi v uších. Slovo debil vyslovila s takovou precizností, že ani nemuselo zaznít. Stačilo odezírat. Splynulo ze srdíčkově vykrojených rtíků tak přesvědčivě, že jsem jí to uvěřil. Posbíral jsem zbytky zmasakrované hrdosti a důvtipu a pokusil jsem se o úsměv. Uznale jsem pokýval hlavou. Pak jsem ji sjel nejlaskavějším pohledem, jakého jsem byl v tu chvíli schopen, a utrousil větu jako plivanec.

– To máš pravdu, dámo. Takovou dceru mohl zplodit jedině debil.

Zahalen do cárů rodičovské důstojnosti jsem se vypotácel z místnosti. Tos jí to nandal – debile. Tehdy jí bylo třináct.

Teď měla jiné starosti. Nepřetržitě sledovala stav své pleti. Uhry. Beďary. Nepostradatelnou pomůckou se stala pudřenka se zrcátkem stejně jako zinková mast a framykoinový zásyp. Pokaždé, když se na jejím obličeji začervenal nepatrný pupínek, zapíchla do něj nehty obou ukazováčků a z malého, zarudlého nic vyrobila košatý, vyboulený flek, který i přes sofistikované líčení vyčníval z jinak čisté pleti jako maják.

Rozeznával jsem uličky a domy Breckenridge. Pneumatiky prokluzovaly na uježděném sněhu, stěrače vrzaly po zamžených oknech. Alice se znovu naklonila a těsně u mého ucha zahlaholila další pokyny.

– Tady doleva, tati.

Odbočil jsem na Lincoln Street a o dva bloky dál jsme zastavili. V předešlých letech jsme bydlívali v Abbett Placer Inn, ale letos jsme poprvé změnili firmu. Evans House Bed & Breakfast. Naše rodina zabrala veškeré místnosti v penzionu paní Vanierové.

S Ellen jsme se ubytovali v prvním patře v pokoji Colorado zařízeném ve stylu, který připomínal odváté doby zlatých dolů. Ložnice obložená bukovým dřevem, starobylá koupelna, lampičky potažené batistem. Alice zabrala viktoriánský pokoj s postelí a komodou z přelomu století a výhledem na protější stráň. Čistá romantika. Ross, se svojí každoročně obměňovanou přítelkyní, bydlel v odlehlé ložnici na konci chodby v přízemí. Toto je potenciální matka mých dětí, říkal o každé holce, se kterou se tahal. To mu ovšem nebránilo, aby do roka a do dne, často však daleko dřív, nestrkal ruce pod úplně jinou sukni. Jak dlouho mu bude trvat, než pochopí, že žádná ji nemá napříč? Nicméně jsem musel uznat, že má vkus. Patrně po mně. Valná většina z těch holek, ať už jakékoli barvy pleti, národnosti či náboženství, mohla z fleku dělat modelku a většina byla navíc i celkem inteligentní. Jedna z poslední várky krasavic byla expert na lineární algebru. Nedokázal jsem si vybavit obor, který by byl mému synovi vzdálenější, a neubránil jsem se dojmu, že víc než vysoké IQ a erudice oné slečny ho zaujaly její plné trojky v obtaženém tyrkysovém svetříku. Žhavý zájem o algebru ho brzy opustil. Jeho nová láska se jmenovala Jenny. Nádherné, křehké stvoření. Rozhodně jsem jí nepřál zkušenost, kterou s mým mladším synem udělaly všechny její předchůdkyně.

Starší Scott jako by vypadl z oka mému otci. Vzal si svoji studentskou lásku ze střední školy, snědou Frances. S malým Nicolasem se zabydleli v apartmá, které nám paní Vanierová představila jako Pokoj s vyhlídkou.

Chystali jsme se s Ellen do postele, když se ozvalo klepání. Ve dveřích se objevila Scottova kštice. Tvářil se téměř prosebně.

– Chtěli jsme jít do hospody, ale bez tebe jsou naše šance na tah úplně – v tahu. Ukecali jsme Alici, aby pohlídala Nicka, jenže on chce jenom tebe.

Bezradně rozhodil rukama.

Dělalo mi to dobře. V životě o mě nikdo nestál tak jako můj vnuk. Zbožňoval jsem ho. Hodil jsem přes sebe župan a chystal se k přesunu do vedlejšího apartmá. Ellen se usmívala.

– No jo, děda je nejoblíbenější otrok.

– Tati, nevadí ti to?

– Vůbec ne, klidně jděte.

Nicky uvelebený v posteli zářil pocitem vítězství.

– Dědo, řekni mi ten příběh o krtečkovi, jak ti ho vyprávěla tvoje maminka.

– Ten už musíš znát nazpaměť. Nechceš nějaký jiný?

Rozhodně zavrtěl hlavou.

Za oknem poletoval sníh. Nicky voněl čerstvou koupelí, směs tymiánu a pomerančů, a onou zvláštní vůní, kterou voní jenom tělíčka malých dětí, než jí utečou do dospělosti. Zabořený do křesla, nohy v huňatém koberci, začal jsem po stoprvé vyprávět mýtus středoamerických Indiánů.

Kdysi dávno žil na území dnešního Mexika mladík, kterému říkali Střelec. To proto, že už jako malé dítko střílel na ptáky. Dokázal jich skolit víc než kdekterý dospělý lovec. Když povyrostl, ušil si z ptačího peří skvostný plášť. Den co den se vydával na lov do vzdálených krajů, až se jednou ocitl na samém východě země. Došel na strmou skálu, nad kterou každý den vycházelo Slunce, a po úmorné cestě se uložil ke spánku. Ráno ucítil za krkem silný žár. Promnul si oči a zjistil, že mu Slunce propálilo plášť. Ty jedno Slunce! To si vypiješ!

Ale Slunce se na něj ani nepodívalo a putovalo dál. Rozlícený Střelec se ukryl v jeskyni a dva dny splétal pevné lano. Třetí den ráno číhal za východní skálou, a když se rozespalé Slunce vykulilo na oblohu, hodil na ně smyčku a Slunce polapil. Od toho dne Slunce nevyšlo.

Svět zahalila černočerná tma. Zemi začal sžírat krutý mráz a kytičky vadly a zvířátka se třásla zimou a hlady, choulila se k sobě a kňourala do tmy: Sluníčko, kde jsi? Vrať se nám. Některá zvířátka se snažila Slunce hledat, ale klopýtala jedno o druhé, protože ve tmě vidí jenom sova a černá puma, a tak se většina z nich zase vrátila do vychladlých nor a pelíšků. Jen malý krtek se nevzdával. Šel vytrvale tmou, šel, šel, celý prokřehlý, zuby drkotal, šel a šel, až uviděl v dálce světlo, které se linulo od východní skály. Když se přiblížil, uvězněné Slunce ho pošimralo na nose.

Nicky vykřikl.

– Sluníčko, musíš se nám vrátit, nebo všichni umřeme!

Pohladil jsem ho po světlých vláskách. Já bych se rádo vrátilo, krtku, ale lana mě svírají, nemůžu se hnout!

Krtek se nerozmýšlel a vyšplhal na vrchol skály. Ale jakmile se přiblížil ke Slunci, ucítil ohromný žár. Ach, krtku, krtku, kéž bych mohlo na chvíli přestat hřát! Vždyť tě spálím na uhel, vzdychlo Slunce, když vidělo, jak krtek zápasí s lanem a zároveň umdlévá horkem.

Musím tě vysvobodit, volal krtek a dál se snažil překousnout lana. A tu najednou rup! Provazy povolily a Slunce se vyhouplo na nebe. Všechno na zemi ožilo, stromy a rostlinky se probouzely, ptáčkové cvrlikali a zvířátka vylézala z děr. A všechno bylo jako dřív. Skoro všechno. Jen malý krtek nic neviděl. Cítil teplo a vůni, slyšel hlahol ostatních, ale nic z toho neviděl. Sluneční záře ho navždy oslepila. Proto se od té doby ukrývá pod zemí.

Nicky byl spokojený, krteček to nakonec dokázal. Jeho dětskou duši nedojímal fakt, že krtek oslepl. Uchvátila ho krtkova odvaha a výdrž, nesobecké hrdinství.

Když se Scott s Frances vrátili, spal jako medvídě.

Každý den ráno mě budil dusot sportuchtivých mátoh, které se po nočním hýření a čtyřhodinovém spánku chystaly na svah. Bouchání dveří, úsečné povely pronášené nakřáplými hlasy.

Nicky, nezapomeň si rukavice, chrčel Scott hlasem položeným o oktávu níž než obvykle.

A pak zase ticho. Vyletěli bez snídaně, bez hlavy. Ellen odcházela jako poslední, beze spěchu, obřadně se mnou posnídala, dopila šálek kávy a počkala si na minibus. Buď tady hodný, zamrkala a dala mi pusu na čerstvě oholenou tvář.

Po dvanácti dnech jsem měl okolí Breckenridge prochozené křížem krážem. Cítil jsem příjemnou změnu, kterou mi pobyt na horách pokaždé přinesl. Plicní laloky se pohodlně usadily v hrudním koši a nehrnuly se mi do krku. Zamířil jsem na sjezdovku, kde se placatila Ellen s Nickem.

– Dědo, dědo, koukni!

Byl ve svém živlu. Ve žlutomodré kombinéze se řítil střemhlav ze svahu jako raketa. Příští rok už budu jezdit s tátou na Velký! Zajíkal se opojením z jízdy a polykal doušky prokřehlého vzduchu. Ellen se vozila jako dáma. Chvíli jsem postával a obdivoval vnukův zápal. Pak jsem vyrazil k Velké sjezdovce.

Zvedl se oblak sněhu, křehký prašan dopadal na zledovatělou zem. Z gejzíru se vynořil Scott. Pár metrů od něj zabrzdil Ross a chvatně si odepínal lyže.

– Myslím, že mám dost. Nechtěl bych vrávorat dřív, než si dám prvního panáka. Kde jsou holky?

Scott si povyhrnul rukáv bundy a zkontroloval čas. Nebylo ještě dvanáct.

– Klábosí v baru.

– Ty nejdeš?

– Dám ještě jednu jízdu.

Scott se šinul k vleku. Ohlédl se za bratrem, který se v rozepnutých přezkáčích klátil směrem k baru u sjezdovky. Vypadal jako rozkomíhaný robot na baterky. V dohledu se objevila dívčí postava; s mírným pohupováním v bocích se blížila. Ladnost a grácie. Ross se zakymácel, pravá noha jako by se zasekla o neviditelnou překážku, ruce se rozletěly do stran. Chvíli se snažil vyrovnat balanc, ještě stačil vyrazit neartikulovaný výkřik a v tu ránu se válel vyjevené dívce u nohou. Ježišmarjááá, slečno, asi sem si něco zlomil, zavyl a chytil se za koleno. Kráska se nad ním skláněla, v očích starost a soucit. Scott se s klidem Kanaďana obrátil k srdceryvné scéně zády a zamířil k vleku. Tohle viděl už tolikrát. Pro Rosse nebyl problém fláknout sebou o zem, aby zaujal výhodnou vyjednávací pozici. Napadlo ho, že se na bráchu lepí všechny ženské ne proto, že by byl tak krásný, mužný a vtipný, ale proto, že je prostě klaun. Na zvukaře ho byla škoda. Mohl udělat díru do světa v Hollywoodu nebo se živit psaním fundovaných receptářů a příruček s tituly jako: Deset kroků do postele; 100+1 pravidel jak dobře sbalit; Manuál vybroušeného prstokladu (pro pokročilé) nebo něco podobného. Měl ho rád, i přesto, že byl úplně jiný. Občas mu šly na nervy Rossovy náladové výlevy a slovní výpady, které vrhal jako útočné granáty, aby vyvolal hádku. Dřív se rvali, až z nich crčela krev. Ross proto, že potřeboval vybít agresi, a Scott proto, že si to nemohl nechat líbit. Byly chvíle, kdy se nebránil, protože se smál, jak mladší brácha zuří. V tom bezuzdném běsnění býval neskonale komický. Bylo to odzbrojující. Scotta fascinovalo, kolikrát si bratr nechal rozbít hubu jenom proto, že se nedokázal ovládnout. Svým způsobem to obdivoval. Po kom to má? Veškeré příbuzenstvo z máminy strany, všichni Prestonové a Norwoodové byli decentní, slušně vychovaní protestanti. Suchá, v lepším případě polosuchá kvalita. Z druhé strany rodiny nikoho neznal. Tušil, že tam někde bude zakopaný pes, a čím dál častěji pozoroval, že kus těch horkokrevných genů zdědil i jeho syn.

Za mírného sněžení jsem se vracel z dopolední procházky. Silvestrovská noc za dveřmi, přípravy na vstup do devadesátého roku v plném proudu. Chvíli jsem podupával na kovové rohožce před vchodem, abych oklepal sníh přilepený k podrážkám, a pak jsem vzal za kliku. V příšeří schodiště stála paní domácí. Shýbla se a sypala do červené umělohmotné misky žrádlo pro kočky. Mluvila na svoje chundelaté miláčky nějakou cizí řečí. Pojďte, holky moje hladový, jenom pojďte. Uvědomil jsem si, že té cizí řeči rozumím.

Dobrý den, paní Vanierová, řekl jsem česky.

Paní Anne sebou trhla a překvapeně se otočila. Usmál jsem se.

– Promiňte. Už jsem dlouho s nikým nemluvil.

– To já mluvím pořád, hlavně s mýma holkama. Ony mi rozumí, ale taky nemluví, kočky americký.

– Netušil jsem, že jste z Čech. Žijete tady dlouho?

– To bych řekla. Přes čtyřicet let. Už jsem nedoufala, že se ještě někdy podívám domů, a vidíte, všechno je najednou jinak. V březnu pojedu na sraz abiturientů z naší dívčí školy. Jenom si to představte, po padesáti letech!

– Vy jste z Prahy?

– Ano. Vy taky?

– Ne. Ze Zlína.

Paní Anne se zasněně usmála.

– Nedáte si se mnou čaj?

Nechal jsem se pozvat do místnosti s velkým jídelním koutem a kuchyňskou linkou, kde každé ráno připravovala hostům snídani. Prosklený výklenek, ve kterém stál dubový stůl, plynule přecházel v terasu s výhledem na pohoří Ten Mile Range. Stačilo vzít za kliku. Dlouhonohé hory se tyčily k obloze, bílý sníh násobil denní světlo, které řezalo do očí.

Poslední události za oceánem braly dech. Sametová revoluce. Víte, že předevčírem zvolili Václava Havla prezidentem? Všechno se to zdá neskutečné.

Tak vy jste ze Zlína, rozplývala se paní Anne.

Narodil jsem se ve Zlíně. Ale moje dětství – to byl obratník Raka.

II. Jiný svět

Ve dvacátém šestém roce skončil vysokou školu a vrátil se z Prahy do rodné Olomouce. Sháněl si práci. Necelých sto kilometrů od hanácké metropole rostlo nové město. Město nebývalých příležitostí. Ve zlínské továrně zaměstnával Baťa přes šest tisíc lidí a vyráběl pětatřicet tisíc párů bot denně.

Jak se jmenujete? Tomáš Keppler. Píše se to s jedním, nebo s dvěma pé?

V personálním oddělení ho prohnali balíkem testů. Prošedivělá paní, která vypadala jako víla z pohádky o Popelce, na něj pálila jednu otázku za druhou. Svobodný? Máte dluhy? Máte úspory? Kolik si chcete vydělat? Jakou máte měsíční spotřebu? Za co nejvíc utrácíte? Co alkohol? Cigarety?

Tomáš Keppler se vytrvale usmíval a snažil se upřímně odpovídat.

– Tak ČVUT? A jaký obor?

– Stavitelství.

Kmotřička víla si prostředníčkem pravé ruky posunula brýle na nose. Přijali ho do stavebního oddělení.

Výstavba rodinných domků probíhala po stovkách ročně. Dostal první úkol: zajistit plynulý chod prací na jedné ze sérií domků na Zálešné.Čety kopáčů, za nimi betonáři základů, po nich zedníci, instalatéři, elektrikáři. Pak omítkáři, stolaři, malíři, natěrači. Když byli kopáči na konci staveniště s prací hotovi, na začátku staveniště už zahradníci vysévali trávníky. Cihlové domky s dřevěnými stropy a plochou střechou rostly jako býlí.

Nechápal, proč se pro dělníky nestaví levnější ubytování. Něco s větší kapacitou, kde by žilo víc rodin pohromadě. Městský architekt Gahura mu s lišáckým úsměvem osvětlil Baťovu strategii: Milý kolego, pan šéf razí zásadu „Pracovat kolektivně, bydlet individuálně“. Ten, kdo bydlí v domku se zahrádkou, se místo v politice ryje v zemi a nevymetá hospody nebo odborářské schůze.

Uvnitř stavebního oddělení vznikla svérázná kočovnická organizace, která harcovala po celé republice z místa na místo a s nevídanou rychlostí stavěla prodejny obuvi. Domy služby. Tři stovky vyškolených a dobře zaplacených stavebních dělníků ve skupinách, jedna za druhou nabíhá na plac a odvádí svůj díl práce v předepsaném limitu. Stavění domů na běžícím pásu. Architekt Gočár tvrdil, že v případě Baťových staveb se nedá hovořit o architektuře, ale spíš o „průmyslovém designu projektů“. Smutným faktem zůstávalo, že typizované domy služby, železobetonová konstrukce a sklo, nebraly ohled na okolí, ve kterém měly stát. Často bývaly trnem v oku zastáncům architektonické čistoty, památkářům i kolemjdoucím.

Po dvou měsících ho přeřadili do skupiny projektantů. Dokončování plánů na výstavbu nemocnice. S jazykem na vestě se zkoušel vejít do termínů, vyčerpaný a nevyspalý chrlil varianty, promýšlel nová řešení. Rozkreslování, rýsování, role pauzáku a litry černé kávy. Nervy jako špagáty. Řetěz cigaret. Koncem roku zahájili stavbu prvních čtyř pavilonů. Hlavní budova s operačním sálem, porodnice, vyšetřovací místnosti a technické zázemí. Za několik měsíců nemocnice přijímala první pacienty.

O rok později stavěli Tržnici. První aplikace železobetonového skeletu na veřejnou budovu. Sám byl dost zvědavý, jak to bude vypadat. Nakonec byl nadšený.

Ve dvacátém osmém běhal kolem realizace Masarykovy školy. Líbil se mu Gahurův projekt, podkova z červených cihel zasazená do zeleně. Bylo to promyšlené, ekonomické a navíc efektní. Prosklené vnější stěny, prostorná tělocvična, v poschodí kreslírna s terasou. Třídy o velkorysých rozměrech. Vytápění horkým vzduchem, který se dá v létě zaměnit za vzduch chlazený.

O stavbě továrního komplexu v Otrokovicích na Bahňáku měl pochybnosti od samého začátku. K projektu měl řadu výhrad, ale v podstatě mu vadil hlavně fakt, že se má stavět v nebezpečné blízkosti řeky Moravy.

Shrnovali terén, proudem vody splavili kopec a zpevňovali mokřinu, na které v září 1930 zahájili stavbu koželužny a kolonie rodinných domků. Na konci října zažil ve Zlíně už druhou povodeň a jeden z největších průšvihů dosavadní kariéry. Morava se vylila z koryta a stavební práce mohly začít nanovo. Bohužel i další osudy Bahňáku nakonec potvrdily slabinu, kterou s sebou nesla urputná snaha poručit živlům.

Začátkem třicátých let měla Baťova firma pobočky na třech kontinentech. Expanze v době světové krize. Společnosti na celém světě šly ke dnu jedna po druhé, nezaměstnanost a bída klepaly na dveře a Baťa přijímal nové lidi po desítkách. Říkali si Baťovi mladí muži. Rozjížděli se po zemích Ameriky, Asie a Afriky, vydávali se do exotických krajů, do pralesů a džunglí, aby vydupali z ničeho moderní průmyslová města.

Zařizoval poslední detaily před odjezdem. Mapy, knihy a průvodce zemí. Návštěva nemocnice. Jarda Bartošík ho nechal vyšetřit od hlavy k patě a zahrnul ho lavinou varování; pozor na vodu, nejíst syrovou zeleninu, proti malárii každé ráno chinin! Už jsi byl na zubním? Ne? Tak tam si taky skoč.

Pak ještě potvrzení o očkování; tyfus, paratyfus, úplavice, cholera, neštovice. Kopie stavebních dokumentů a pověřovací listiny. Brýle proti slunci.

Pozdě odpoledne stál v hloučku asi dvacetiletých mužů a udílel poslední instrukce.

– Překontrolujte si pas, lékařská potvrzení a všechny ostatní dokumenty. Nezapomeňte na léky. Nějaký dotaz?

Jeden z mladíků zaváhal. Pak zvedl ruku jako ve škole.

– Ano. Já – víte, dokumenty a očkování mám v pořádku, ale – neumím ani slovo anglicky, pane.

Klubko mladíků se poťouchle rozchechtalo. Tomáš nehnul brvou.

– Tak si nezapomeňte vzít slovník! Ještě něco?

Cestou domů nemohl zahnat strach. Nebál se o ni. Věděl, že ona to bez něj zvládne, ale nevěděl, jak to zvládne on. Čekala s večeří.

– Kdy odjíždíš?

– Pozítří.

– A kdy se uvidíme?

– Pošlu pro tebe hned, jak to bude možné. Počítám šest měsíců. Když nebudou problémy.

Šest měsíců. Půl roku. Sám se toho lekl, teď, když to bylo venku. Šest měsíců. Jak nevinně to znělo. Tak proč se při tom cítil tak mizerně?

– Doufám, že nebudou problémy.

Přimhouřila oči jako vědma.

– Samozřejmě že budou problémy.

Pokývala hlavou. Zlaté plíšky náušnic se rozhoupaly. Zvony bijící na poplach. Otevřela krabičku zápalek. Vylovila dřívko s červenou hlavičkou, škrtla s ním o drsnou plochu. Na hůlce mezi prsty se rozhořela jiskra. Záblesky náušnic mu vnikaly do očí, kolovaly krevním oběhem. Zapálila svíčky na stole. V záři plamínků vypadala jako bohyně. Nymfa. Cítil na těle rozžhavený vosk. Jak od ní dokáže odejít? Vstal a obešel stůl. Tvář v paprscích světla ve zlatě, bušení ve spáncích. Vkleče se ponořil do záhybů žlutooranžových šatů a strhl ji k sobě. Vzpínal k ní ruce jako při horoucí modlitbě, zoufale a prosebně. Modlitba beze slov. Uvíznutí. Kůže a temně rudý mech koberce lemovaný havraními vlasy. Ta změť barev mu utkvěla v paměti. Slunce a krev.

Krátké loučení na nádraží a proud pražců. Unášel ho z důvěrně známého světa do nepoznaných dálek.

Nastoupil na palubu. Ztratil půdu pod nohama. Vzduch plný soli, stříbrných racků a létajících ryb. Loď jako šupina ve vlnách, komíhá se ze strany na stranu jako obratný politik, lehátka pendlují po palubě tam a zpět jako žaludky pasažérů. Stevardi s bifteky a úslužným úsměvem, zdvořilá odmítnutí, hlasitý smích svůdné Vídeňačky. Zná fígl, kterým zmate celníky. Koupila si osm párů bot, ale když trochu sešlapete podešev, nic vám nedokážou. Clo by vám samozřejmě po průjezdu vrátili, ale vyplňujte se s těmi papíry, bavte se s těmi byrokraty. Už se vidí, jak usrkává suché sherry v Bombaji.

Pak vychází slunce a vrcholky hor na obzoru. Pevnina je na dosah. Zelené ostrůvky, pobřeží, přístavní stráž u můstku kontroluje pasy a víza. Vystoupil z lodi. Bůh Višnu udělal tři kroky a přešel celý vesmír. On potřeboval ještě dalších šestatřicet hodin ve vlaku, aby dorazil na místo.

Chtěl koupit něco pro Ráchel. Zamířil do stylově zařízeného obchodu s ohromnými výkladními skříněmi. Unikátní kousky ze slonoviny, nejrůznější tkaniny, jantarové sošky, tepané šperky z bronzu, doutníky a koření. Koupil vykládanou dopisnici.

Nevraživě mě sledovali a něco zlostně pokřikovali, když jsem si odmítl vzít rikšu poháněnou jejich vlastním tělem. Byli vyzáblí a vypadali nemocně. Pochopil jsem to roztrpčení, až když se ke mně otočil Angličan, který právě nasedal do jedné z dvoukolek. Jste tu krátce, že? Jsou dotčeni, když jim nějaký sáhib odmítne dát vydělat pár drobných!

Odpoledne jsem se zašel podívat na hlavní kalkatské tržiště. Šokující zážitek pro dobře vychovaného Evropana. Na každém kroku mi obratní obchodníci urputně vnucovali svoje zboží. Měl jsem v obličeji hedvábná sárí, pánské košile, boty, panamské klobouky, ohňostroj pštrosích per, živých ptáků, opic. Domorodí muži usazení na navršených mohylách z kávy, kokosových ořechů, manga, banánů, pomerančů. Všichni se mě dotýkali. Chytali mě za ruce, tahali za rukávy propocené košile. Prodavači, rikšové, děti, nejubožejší žebráci prosící o almužnu. Exotické krásky v sárí. To místo žilo vlastním životem, útočilo na všechny moje smysly. Utonul jsem v paletě barev, ve směsici hnilobného smradu a těžkých vůní, v dusném horku nepochopitelného povyku, dohadování a křiku. Nechal jsem se spolknout rytmem jejich života. Ráchel, tohle město má duši.

Včera v podvečer jsem se procházel po pobřeží, kde se jedno z mnoha ramen Gangy vlévá do moře. Zahlédl jsem osamělého potápěče v malé loďce vydlabané z kmene nějakého stromu. Síť a dvě vesla, to bylo všechno, co měl. Vzal síť do podpaží a zmizel ve vlnách. Trvalo přes tři minuty, než se vynořil. Síť byla plná mušlí.

Nesměl ztrácet čas. Zjišťoval, jak se stavebníci jiných firem vyrovnávají s indickým klimatem, jak řeší větrání, jak vzdorují monzunům a zemětřesením. Za pochodu zařizoval dílny pro zámečníky a truhláře. Vybavování firemních prodejen muselo fičet rychlostí tornáda. Jenom v Bengálsku a sousedním Ásámu měli zřídit sto deset prodejen. Ráno vstával do těžké kalkatské mlhy. Asi proto se tady usadili Angličané, uvažoval, protože tohle jim muselo připomínat Londýn. Denní vedra se postupně vyšplhala na 40 °C ve stínu. Pozdě do noci datloval zprávy do Zlína. Orvaný a upocený, pracně sbíral kusé myšlenky přetrhávané vzpomínkami na domov. Otravovala ho hromada detailů, které musel sáhodlouze vypisovat. Dřevěné regály do bazarů kupujeme pět rupií za kus, depozit na elektroměr dělá zhruba pětadvacet rupií…

Cítil se polapený. Byl to jiný svět. V ulicích Kalkaty pulzoval život na každém kroku. Potkával lidi všech barev. Od bílých Angličanů až po nejčernější černochy, příslušníky všech náboženství a kast, od tibetských lamů v oranžových hávech až po nedotknutelné. Došel k řece Huglí. Na jejím levém břehu se město kdysi uvelebilo jako obrovské zvíře a od těch dob chlemtá kalný proud vody, napájí bezpočet domů, ulic, chatrčí a smetišť.

Dusný vzduch rozrážely zvláštní skřeky. Kálíghát! Kálíghát! Ty hlasy něco slibovaly, něco tajemného, něco úchvatného, něco, co si nesmíte nechat ujít. Kálíghát! Hlasy řidičů autobusů. Zaklínaly bohyni Kálí. Kálíghát! S rukama v kapsách kroužil kolem a pak bezmyšlenkovitě nastoupil. Projeli alejí výkladních skříní hlavní třídy Čauringí, na které se před dvěma týdny ubytoval. Pak zmizela pravá strana ulice a místo ní se před ním rozprostřel Maidán. Pláň uprostřed města. Hnědý řidič v bílé košili znovu a znovu zpívá zaklínadlo: Kálíghát! Kálíghát! Jako hora z žuly se vynoří bílý pomník královny Viktorie a muž za volantem sípá: Kálíghát! Kálíghát! Vozovka obestavěná rodinnými domky, vilkami, hlukem motorů. Brzdy autobusu zaskřípaly. Kálíghát! Hlas, který oznamuje cíl.

Vypotácel se z autobusu. Nikde nic. Jenom obyčejné, evropsky vyhlížející domy, nudné a přísné. Tuctové zahrádky se zeleninou a omlácený autobus polepený reklamou. Ostatní cestující nevypadají ani zmateně, ani podvedeně. Stočí kroky do úzké uličky mezi dvěma domy. Slepě se nechal vést. Evropské domy zmizely, a jako když kouzelník vytasí z klobouku kytici, procházel tajemnou zahradou. Smyslná vůně květů v chumlu páry a šumícího hmyzu. Na podrážky se mu začalo lepit bahno. Podivné bahno. To čvachtající, čpící bahno byla krev. Horká, čerstvá, tekoucí. Vzduch nasycený krví. Omráčený klopýtal přes pobíhající psy; hladoví, nadržení, rudými jazyky lízali stydnoucí krev. Nad tím rytmus, dunění a kvílení fléten. Brahmín je připraven. Zvuk bubnů se rozléhá nádvořím, dosahuje vrcholu, oči poutníků krvelačně září. Kněz se širokým mečem se blíží k oběti. Dřevěný špalek ve tvaru vidlice sevře krk a vražedný nástroj prosviští vzduchem. Zhypnotizovaný dav ve vlnách vzrušení. Z tepen stříkají proudy krve, hlava jehněte se válí v rudém tratolišti, katovi pomocníci odnášejí bezvládný trup. To všechno pro ni. Pro bohyni Kálí. Zem nasáklá životy obětních beránků. Všude se tísní zástupy poutníků, kupují věnce z květů měsíčku a obětují je mocné bohyni. Odlesky poledního slunce v kalužích krve. Kaktusový strom na nádvoří ověšený amulety žen, které přišly prosit o syna.

Nevěděl, jak se dostal dovnitř. Do chrámu se světle modrou mozaikou na nízké věži. Chrám bohyně Kálí. Sama Kálí zůstala v bezpečí vnitřní svatyně, ale ten pach krve musela cítit i tam. Byla všude. Omamná a znepokojující chuť krve. Ta vůně ho vzrušovala.

Sešel po schodech dolů ke břehu Huglí, odkud se ve spirálách zvedaly oblaky kouře. Mezi zástupy se potulují posvátní býci, vypasení zebu a sádhu, svatí mužové, jejichž oděvem je popel a jediným majetkem miska na vyžebrané jídlo. Obrysy mrtvých těl na hranici dřeva a monotónní mumlání brahmínů. Ghát. Schody klesají k řece, kde se myjí živí.

Obraz, který se před ním vynořil, nezapomene.

Asi půl metru vysoká a metr dlouhá hranice narovnaného dříví, na ní květy a bíle oděná dívka. Stehenní kosti uprostřed přeražené a nohy násilně přistrčené k hlavě. Nešetrné zacházení s mrtvou šetří peníze pozůstalých. I za dřevo se platí. Hranice se rozhořela, kolem je unavený klid, nikdo nepláče. Šaty zmizely a maso se pomalu škvaří, tváře a hrudník nabíhají do bizarních rozměrů, postava se svíjí v dramatickém tanci. Tělo vyschlo a začíná uhelnatět. Hranice a zbytky těla se rozpadají, otec mrtvé přidává k popelu obětní peníz zabalený do trusu posvátných krav. Oheň dohasl a zbylá hromádka sklouzla do vody. Řeka zasyčela bolestí a živí poutníci se myli dál, aby v bahnitých vodách zanechali svoje viny.

Nejistým krokem se vracel kolem chladnoucí krve jehňat a psů s mrštnými jazyky ve tvaru misek. A náhle, jako by za ním spadla opona nebo plachta cirkusového stanu, stál na rušné ulici. Představení skončilo. Představení? Ne, to, čeho byl svědkem, nebylo žádné představení. Krev byla pravá, oběti, hořící mrtví, všechno bylo skutečné. I bohyně Kálí. Byla tam, i když se neukázala. Cítil ji, věděl, že tam je. Věděl, že víra hindů v Kálí je opravdová. I přesto, že v sousedství moderních domů působí Kálíghát s krvavým běsněním jako gesta blázna. Nehorázně a jaksi groteskně.

<<SAMPLEBREAK>>

Nechal se odvézt zpátky, ale spát se mu nechtělo. Bloudil pláněmi Maidánu, rozlehlou plochou suché, chřestící trávy v centru města. Odevzdaně se vlekl na ochablých nohou za zvuky přístavu, za světlem lamp a ohňů. Přístavní čtvrť Kiderpur. Kolem ohňů uličky špinavých baráků, průplavy a mosty. Tržiště domorodců uprostřed noci, ryk, třesk a zmatek. Prodavači betelu do omrzení vřískali Páán! Páán! a ženy prodávaly čerúty. Všudypřítomný pach pečeného masa. Zatočila se mu hlava.

Zatracená smlouva. Průtahy, přetahování tam a zpět, obvyklé triky obchodních vyjednavačů a taktické vyčkávání. Konečně ji podepsali a firma Baťa se stala vlastníkem bývalé rafinerie minerálních olejů v Konnagaru. Fabrika ještě před pěti lety vyráběla, ale společnost skončila v dluzích, ze kterých se nikdy nevyhrabala.

Svolal pracovní poradu. Skláněli se nad plánem areálu a s tužkou v ruce si rozdělovali práci.

– Josefe, vy dohlídnete na budovu číslo 2. Tam bude skladiště. Přemístíte vchod do rohu, ale pozor na statiku, ať vám to nesletí na hlavu. Druhý vchod probouráte přesně naproti.

– A co s podlahou? Unese ty naše regály?

– Podlahu musíte vybetonovat. Hlavní chodbou budou jezdit auta, tam ji moc nezvyšujte. Vyzděte to naštorc plnou pálenou. Milane, vy si vezmete desítku a zařídíte tam kanceláře. V přízemí bude telegrafista, pokladna a výroba. Telegrafistu necháte u dveří, umístěte tam nápis Informace a hned vedle posaďte Videlku. Udělejte mu tam okýnko pro výplaty. První patro připravte pro obchoďáky, ať vám Jelínek řekne, jak to chce.

Ruda Martinec se nemohl dočkat, až na něj dojde. Nervózně si okusoval nehty a ovíval se poznámkovým bločkem. Jakmile na něm spočinuly šéfovy oči, vyhrkl otázku, která ho pálila na jazyku.

– A konfekce gumy?

Tomáš zabodl špičku krejonu do rozložených výkresů.

– Budova třináct. Vejde se tam šest kruhů. Manipulaci gumy zařídíte ve dvanáctce. Ale moc se tam neroztahujte. Musíte tam dostat taky skladiště surovin.

Podal Martincovi náčrtek instalace vulkanizačních kotlů.

– Všechno jasné?

Baťovi mladí muži se rozprchli po staveništi.

Neměl čas na jídlo. Lil do sebe hektolitry vody a vlažného čaje a večer zhltl trochu vařené zeleniny. Po pár týdnech vegetariánské stravy zavítal do nóbl restaurace a poručil si zakázané ovoce. Pořádný flák masa. Místní delikatesa. Teprve druhý den ráno to skutečně ocenil. Dřepěl na záchodě zkroucený jak šavle, před sebou vědro, do kterého v krátkých intervalech vyvrhával natrávené zbytky včerejšího hodokvasu. Večeře za všechny prachy. Sakra, říkal si, když se díval do kýble se zvratky. Tohle už vypadá jako kousky mozku! Tanečním krokem se ploužil bytem, ale nic nebylo na svém místě. Nábytek se kroutil, měnil barvy, nabýval bizarních tvarů, židle šoupaly nohama. Hodiny tikaly třikrát rychleji než obvykle a jejich odbíjení se vracelo s trojitou ozvěnou v podobě psího štěkotu. Zkusil na ně taky štěknout, ale zmátlo ho, že se ukláněly k zemi jako věž v Pise. Prudká zimnice ho sklátila zpátky do postele. Svět se míhal kolem jako splašený kolotoč.

Psala mu, že je těhotná.

Přestala jsem učit.

Amón je nešťastný. Od té doby, cos odjel, Tě neustále hledá. Nemůže si zvyknout, že Ti večer neleží u nohou. Vydrží celé hodiny nehnutě číhat u dveří, jenom uši se mu při každém šelestu napřímí, jak poslouchá, jestli to nejsou Tvoje kroky. Ani já si nemůžu zvyknout, že Tě nemám vedle sebe. Nejhorší to bývá večer, když se snažím usnout. Vyprávím teď příběhy Amónovi. Lehává mi u postele jako stráž. Sním toho skoro víc než on, protože mi konečně přestalo být špatně. Určitě to bude kluk. Doktor říká, že by se měl narodit koncem června.

V životě mu nebylo tak zle. Už týden se neukázal na stavbě. Horečky se ho držely jako pijavice a vyždímaly ho tak, že sotva stál na nohou. Byl rád, když se s vypětím všech sil doplazil na záchod. Začal nenávidět tu místnost, ve které teď nuceně trávil valnou část dne i noci, a děsil se představy, že z ní jednoho dne už nevyleze ven. Ten podělaný hajzl bude můj hrob. Naštěstí i v Indii byli odborníci. Doktor Seagal ho ujistil, že se z toho dostane. Ano, ale kdy? V práci měli strach, kolovaly o něm zvěsti, že má na kahánku. Poslali mu ošetřovatelku. Aby mi měl kdo zatlačit oči, napadlo ho. Ale už po prvních dvou dnech změnil názor. Jmenovala se Šánta. Anděl v lidské podobě. Intenzivně mu někoho připomínala. Někoho blízkého, někoho z dob dětství, někoho, kdo se na něj díval se stejnou starostí, když stonal. Šánta mu připomněla matku. Nebyla to fyzická podoba. Šánta byla tmavá a menší, se širokým úsměvem v širokém obličeji. Černé oči a baculaté dětské prstíky. Maminka byla jiná. Pomalu se před ním rýsovala štíhlá postava, pleť jako pergamen. Vždycky byla bledá, téměř průsvitná, jako by nepatřila do barevného světa, který ji obklopoval. Ta podoba byla v něčem jiném. Se zavřenýma očima vdechoval vůni ženy, která se nad ním skláněla, ale ani to nebylo ono. Až teprve, když promluvila. Kolem úst jí rezonovalo zvláštní chvění, barvilo vzduch teplým světlem. Ten hlas, mírně zastřený, hluboký, ho prostupoval a konejšil. Ten hlas patřil jeho matce. Slyšel, jak mu říká: Vzbuď se, Tomášku! Vstávej! Sluníčko už je na obloze! Tak krásná neděle. Rozmrzele vystrčil hlavu. Neděle? No nazdar. Neděli nesnášel. Radši by šel do školy, a vůbec nejraděj by spal až do večera, protože neděle – neděle byl očistec. Nejdřív mše a pak ty příšerné nedělní procházky. Z duše si přál, aby neděle prostě neexistovala.

Věčně uculený pan farář s vystouplou bradou, mečivým hlasem a pajdavou chůzí byl dokonalou karikaturou kozla. Jenom bradka a rohy mu chyběly. Celou karikaturu komplikovalo farářovo nadité panděro. Díky tomu vypadal spíš jako březí koza. Nevěřil mu ani slovo. Prý, slovo boží. Vyceněný falešný chrup. Bylo mu sotva dvanáct a pochyboval o existenci Všemohoucího. Ani rodiče ani farář - kozel nedokázali zodpovědět přehršel otázek o Bohu a božském řádu, kterými je zasypával, a neprobudili v něm ani ty nejvlažnější sympatie k církvi svaté. A ten smrad kadidla. Fujtajbl. Opakujte třikrát: VĚŘÍM. Věřím, věřím, věřím. A ne a ne a ne. Věřil jenom, že pracovní náplní faráře - kozla bylo cpát si teřich. Možná proto si představoval Boha jako zaprcatělého dědulu s rozšklebenou držkou, který stojí na mračnu a blahosklonně chčije dolů božský déšť. Když byl u zpovědi, vymyslel si, že ukradl ze špajzu několik kostek cukru. Dostal za to pět Zdrávasů. Taková hovadina. Ábr, fábr, domine, ať se farář pomine. S gustem to odříkal pětkrát za sebou. Nevěděl, kde se v něm bere ta drzá jistota, ale on prostě nevěřil. Maminka naříkala, že se snaží jezdit na koze. Byla to pravda. Vlastně to byl kozel. Tedy ne farář - kozel, ale opravdický kozel tety Bláži z Uničova. Když ho u ní na pár dní nechali, trávil většinu času ve chlévě. V Olomouci žádné krávy nebyly, a tady se volně procházely, koňské povozy tu jezdily po návsi a sousedovic kluci pásávali krávy na pastvinách u lesa. Pokoušel se s nimi skamarádit, ale byli o dost starší a často si z něj utahovali. Když přišel poprvé na jejich dvorek, byl v šoku. Kam se podíval, tam byla slepice nebo kuřinec. Vlastně to tam byl samý kuřinec, jeden vedle druhého, a sem tam nějaká slepice. Šel po špičkách jako baletka, opatrně našlapoval, ale když se vyhnul jednomu slepičímu lejnu, zákonitě vlezl do dalšího. Přišla paní kněžna z Holomóca, křičeli kluci a řičeli smíchy. Jinak mu říkali Špunte. Jeník Kalous byl nejstarší a jednou mu povídá: Chtěl bys zkusit, jak se jezdí na koze? Jasně. To mu bylo pět a neuměl si představit větší odvaz než jízdu na koze. Možná ještě na praseti. Celá banda se dívala na Jeníka, jak vyvádí tetiččina kozla Horáce, drží ho za rohy a křičí na ostatní, aby vysadili Špunta do sedla. Drž se, Špunte, drž se, hulákali všichni a řehtali se do ochraptění a čekali, až sletí. A kozel skákal jako potrefený, aby setřásl nezvyklé břemeno, křivé hnáty do všech stran. Ale on chytil rohatce kolem krku, přisál se jako klíště, hlavu zabořenou do smrdutých chlupů, zadek víc ve vzduchu než na kozlím hřbetě. Když už obecenstvo vřeštělo uznáním, vybelhala se z domu stařenka s holí v ruce. Holoto nevycválaná! Němou tvář trápit! Že vám není hanba! Pacholci! Vrhla se na rozjařené publikum, zjančené zvíře sebou trhlo a on letěl k zemi jako zmrzlý pták. Rodeo skončilo. Pořádně si natloukl, ale co to bylo proti dvěma dobře mířeným ranám stařenčiným čakanem. Teta Bláža byla shovívavá, milovala děti, i když, jak říkala, jí a jejímu nebožtíkovi Lojzíčkovi Pánbůh žádných nepopřál. Zato stařenka byla generál. Kluci jí říkali babka Herodeska. Takové chování nemohla strpět. Okamžitě posílala telegram rodičům. IHNED SI RACTE PRIJET PRO SYNA STOP BEZ PARDONU STOP.

Když bylo konečně po mši, vyletěl z toho pobožného smradu ven a snažil se nemyslet na to, co bude po obědě. Domem se linula libá vůně vepřové s knedlíkem a se zelím. V troubě se barvil dozlatova Bětuščin štrúdl. Bětuščin štrúdl byl umělecké dílko, dokonalý jako služebná sama. Boubelatá, růžolící, s úsměvem jako namalovaným nesmývatelnými barvami. Byla mu stokrát milejší než bona Mici, která vypadala jako usušená švestka, věčně ho za něco plísnila a žalovala rodičům.

Když dojedli, tatínek si šel dát krátkého šlofíka a maminka vzala do ruky bubínek s napnutým plátnem. Vydržel se na to dívat celé hodiny. Kovové záblesky mezi prsty, jehla se propletla tkaninou, kde po ní zůstala modrá značka, drobounký křížek, pak vyrazila vzhůru jako pták, až jí délka bavlnky přistřihla křídla – a ona prudce změnila směr a spustila se zpátky na značku. Byl to uklidňující pocit. Pravidelné ťukání náprstku na ouško jehly. Nechtěl, aby to skončilo. Kolečka v pendlovkách se hlasitě posunula do pohotovostní polohy a rozezněla skříňku dunivým úderem. Půl druhé. Tatínek vyšel z ložnice a pohoda byla tatam. Also wir gehen. A šlo se. Zlatý hřeb nedělní pohody. Chodívali směrem k Hejčínu nebo do centra, na zákusek. Spořádané rodinky korzovaly centrem Olomouce s nedělními úsměvy v nedělních šatech, dobrý den napravo, dobrý den nalevo, má úcta, má úcta. Jděte všichni do háje, myslel si v duchu a tvářil se nezúčastněně. Směšné panoptikum. Vymódění caparti, dětičky zapasované do svátečních úborů připomínaly olivrejované trpaslíky z dávných časů, kdy bavívali středověké krále a královny. Sklesle se šoural za rodiči, kteří mezi sebou vláčeli pětiletou Hildu. Prdelila se před ním načančaná v růžových sukénkách a bílých punčocháčích, nožky jako pastelky, mašle ve vlasech. Občas se otočila a vyplázla na něho jazyk. Nemohl říct, že by ji neměl rád, to ne, někdy ho dokonce zachvacovaly ochranitelské pudy, ale většinou ji prostě ignoroval. Čas od času ji musel zmučit, aby věděla, kde je její místo. Znovu se otočila a vyzývavě zašeptala: Že mě nekopneš!

Zatvářil se dospěle a dělal, že nevidí. Ohlídla se znovu. A že mě nekopneš? Bojí se, bojí!

Vydržel to asi dvě minuty, než se dožral. Nechej toho, nebo tě doopravdy nakopnu, zasyčel, ale ona se rozesmála.

– Bojí se, bojí!

Když to tolik chce, řekl si a s mírným rozběhem ji nakopl do nažehlených sukýnek, až poskočila. A bylo po idyle. Maminka utěšovala uřvanou Hildi a tatínek mu fláknul takovou, že nemohl dva dny kousat. A šlo se domů. Taková ostuda, lamentovala maminka celou cestu, Thomasi, probůh, jsi starší, tak bys měl mít rozum. To říkala vždycky. I tehdy, když Hildě plivl do obličeje. Ta vzpomínka mu vykouzlila úsměv na rozpraskaných rtech.

Údery kopacího balonu se odrážely od zdi domu a nechávaly na omítce špinavé otisky. Stála na balkoně a pošklebovala se. A že sem nedoplivneš!

Jasně. S hlasitým zachroptěním nabral slinu, vytáhl to ze žaludku, pořádně ji zpracoval, zaklonil se a poslal hustý flusanec přímo do obličeje nad sebou. Bral to jako volnou soutěž, ale mohlo ho napadnout, že bude ječet a poletí žalovat.

– Kde je? Já toho smrada přerazím!

Tatínek si odepínal řemen a maminka lomila rukama, co jen z toho kluka vyroste!

Šánta na něj mluvila lámanou angličtinou, toporná „r“ a „d“ jí drnčela o patro, ale to mu nevadilo. Hlavně že byla s ním a že k němu promlouvala hlasem, který důvěrně znal.

Byl na dně, nemohl se na nic soustředit, ale za žádnou cenu nechtěl, aby se práce zpomalily. Znovu si nechal zavolat Martince.

– Všechno podle plánu, šéfe. Můžete být klidný. Jak vám je?

– Nestojí to za psí štěk. Prý se proslýchá, že píšu závěť.

– To jsem neslyšel.

– Taky jsem ještě nic nenapsal.

Jeho strhané rysy vzbuzovaly soustrast. Ruda se soucitně zeptal, jestli pro něj může něco udělat. Jako by na to čekal, potutelně se zašklebil.

– Je nejvyšší čas spustit stavbu konfekční budovy.

Nefalšované zděšení v klukovském, valašsky upřímném obličeji Rudy Martince ho pobavilo.

– Vypadáte, jako byste chtěl spáchat sebevraždu.

Martinec se vzmužil.

– Máte pro mě plány?

– Vedle na stole. Žádná novinka, starý dobrý zlínský standard. Podal byste je? Dvouloďová budova čtyřicet metrů na dvacet, výška čtyři a půl metru. Sílu zdiva dělejte na dvě cihly.

Martinec přiklusal z vedlejší místnosti s archem papíru a rozčileně ho zkoumal.

– Na výkrese jste ji zakreslil na místě, kde stojí budova devět.

– Ano. Tu rozeberete a materiál použijete na novou.

– Aha. A střecha?

– Ze železa. A ještě něco. Řekněte Milanovi, až dodělá kanceláře, ať zařídí noclehárny v budovách, počkejte, ukažte mi to, ano, v budově jedna, tři a sedm. A v osmičce jídelnu pro dělníky. Kdybych natáhl brka, máte na čtvrt roku práce nad hlavu.

Martinec měl oči jako talíře. Tomáš si malátným pohybem otřel čelo a máchl rukou ve vzduchu.

– To byl pokus o vtip, Rudo, tak se netvařte jak funebrák.

Baťovi mladí muži, mladíčci z Valašska, Slovácka a Hané, bystří a upřímní, učenliví a průbojní. Často nezakryli, že jim čouhá sláma z bot. Neměli to, čemu Tom říkal Kinderstube. Když v nóbl restauraci na lodi dostali misku s vodou na omytí prstů, kopli to do sebe i s citronem jak frťana slivovice.

Po Martincově návštěvě se mu motala hlava vysílením. Šánta mu převlíkala postel. Pak se posadila k němu. Hřeben projížděl zplihlými vlasy jako pluh a nechával za sebou široké brázdy. Pak mytí, holení, krmení. Ale nic z toho skutečně nepotřeboval. Potřeboval od ní jediné. Chtěl slyšet její hlas. Poprosil ji, aby mluvila. Povídejte cokoli, v jakémkoli jazyce, jenom na mě mluvte. Chápavě se usmála a přikývla. Zamžený hlas ho ukolébal do polospánku.

Uviděl Ráchel zmáčenou deštěm. Dívala se mu do tváře, zasněná v dálce a blízká jako nikdo. Znám tě, řekla. Znám tě odjakživa. Znala jsem tě dřív, než ses narodil.

A on jí to uvěřil. Tušil, že je v tom pravda stará miliony let. Byla s ním odjakživa. Vybavil si okamžik, kdy ještě nevěděl, že existuje, a kdy si poprvé uvědomil, že je s ním.

Ztracený uprostřed chrámové lodi, dunění varhan jako údery srdce. Oči tety Bláži visely na rakvi, nehybné a hladové, v lese truchlících postav. Ale on sám se bál na otevřenou rakev podívat. Nedokázal by se na ni dívat a přitom nekřičet, nevrhnout se k ní, nevzlykat jako celou noc před tím. Maminko!

Všichni čekali na otce, čekali, že se snad, proboha, objeví. Neobjevil se. Ani na pohřeb nemohl přijít, špitali si v chumlu hlav, ani na její pohřeb!

A tehdy se poprvé objevila ona. Byla tam s ním. Vyšel ven a cítil její doteky v kapkách deště, které ho šimraly na tváři. Nastavoval obličej, chytal ji do dlaní. Byla odrazem světla na těch malých vodních krystalkách, šumění listí, vlnění křídel ptáků. Její síla v poryvech větru, které mu bránily v chůzi, když chtěl jít proti nim, a které ho nadnášely a postrkávaly vpřed, když sledoval jejich směr. Mysleli si, že zmagořil. Pobíhal venku před kostelem a šťastně se usmíval. Jako idiot.

Tatínek byl zednický mistr, ale všichni ho oslovovali „pane staviteli“. Měl vlastní firmu a stavovskou čest. Když byl tatínek doma, mluvilo se německy. Ale maminka na ně mluvila česky. Maminka byla vlastenka a chtěla, aby chodili do českých škol. Tatínkovi to bylo jedno, hlavně aby oba něco uměli, říkal.

A pak odešel. Zmizel z jejich života a maminka se z toho roznemohla. Občas poslal lístek nebo dopis. Psal, aby se neunavovala, aby o něj neměla strach. Psal, aby mu napsala, jestli je jí lépe. Aby mu poslala fotografii. Pošli mi tu, co jsme na ní spolu, a taky tu s dětmi. A pak přestaly chodit i ty lístky s razítkem Bozenu a Branzollu. Maminka se modlila, slabou rukou držela tužku, běhala po kousku papíru ve splašeném víru písmenek a proseb. Odcházely do Vídně, na adresu švagrové Fanny.

Milá Fanynko, pokud o něm něco víš, malou zprávu, jen pár řádků mi pošli. Je to k nevydržení, ta nejistota je hrozná, co to s mým srdcem dělá.

Byla to pohlednice s Ježíšem, celý v bílém vztahuje dlaně k hlavám skloněným v modlitbě. Pod obrázkem text: Otče náš, jenž jsi na nebesích, posvěť se jméno tvé. Útočiště jsi nám, k tobě lkáme. Pro své milé pomoc žádáme, drž nad nimi mocnou ruku svoji, při nich stůj a chraň je v tuhém boji.

V březnu se na radnici objevilo jeho jméno. Na seznamu nezvěstných. Maminka ulehla, svírala perlu po perle v tenkých prstech, v řetězci Zdrávasů. A pak přišla sousedka, ta stará drbna Stejskalová. Milosrdně ulevila nejistotě. Slyšela, že je mrtvý. Ano, je jí to líto, Bůh ví, jak je jí to líto, ale už to má za sebou, budiž mu země lehká. Pár dní na to, v neděli 2. dubna 1916, se mamince ulevilo. Napsala další dopis Fanynce do Vídně. S chutí povečeřela, přečetla Hildi pohádku a natáhla se na sofa s knížkou v ruce. Tomášku, řekla, máš hotové úkoly? Neměl, samozřejmě že neměl. Vytáhl sešit, ponořil pero do inkoustu a vláčel hrot pomalými tahy z jednoho konce stránky na druhý. Myslím, nebo mislím? Podepřel si hlavu a přemýšlel. Maminko, jaké „i“ se píše ve slově myslím? Do ticha se ozvala kniha. Sesunula se k zemi, ruka jako zlomený tulipán. Rozběhl se k ní a pak ke dveřím.

Dva týdny potom přišel dopis z Tyrolska.

13. 4. 1916 Branzoll – polní špitál

Nejdražší Marie a děti!

Čekám denně od Vás zprávu, ale celé týdny zbytečně, nevím, co se s Vámi stalo. Kéž bych Vás mohl vidět! Už jsem Vám psal 3 psaní a 25 lístků a za tři týdny žádná odpověď! Jsou to hrozná muka, nevím, co se děje. Napište mi prosím pravdu! Thomasi, je s maminkou tak zle nebo ještě horší, že mi nechcete psát, nebo se stalo něco s Vámi, děti? Napište mi, pro Boha, rekomando, pište nebo telegrafujte! Drahá Marie, piš, prosím, piš. I Ty, Tomíku, Hildi, jen pár řádků, jenom podpis! Bůh Vás opatruj.

Váš milující Rudolf

Utíkal o život, běžel rychlostí strachu. Když se vrátil s doktorem, díval se na zkušené ruce, hbitým pohybem stlačovaly a zase pouštěly bezvládný hrudník. Naskočí, nenaskočí, naskočí, nenaskočí. Maminko, prosím tě, maminko, prosím tě, prosím. Povedlo se. Obživlé srdce bušilo na zavřené brány mozku, beznadějně, vytrvale pumpovalo, vhánělo krev do mrtvých tkání. Dlouhé tři hodiny tělo znovu umíralo. Byla temná noc, 2. dubna 1916.

15. 4. 1916 Branzoll – polní špitál

Drahá Marie a děti!

Přeji Vám šťastné Velikonoce. Každý den Vám píšu, ve dne v noci na Vás myslím. Bože, proč mi nepíšete! Jak je Ti, Marie? A Ty, Thomasi, proč mi nepíšeš? Já už tomu věřím, že mi nepíšeš proto, že je pochovaná. Žádný mi nechcete tu strašnou zprávu sdělit. Já taky jen se strachem Váš dopis očekávám. Co je s Vámi, moje děti? Zle se Vám vede a já Vám nemohu pomoci. Váš otec

Nemohl unést všechna ta kdyby, všechnu jejich tíhu, trpkou a vyčítavou. Šťávy ze žaludku v pohárcích jazyka, chuť šťovíku. Kdyby rychleji běžel, kdyby doktor přišel dřív, kdyby uměl ten hmat, který vrací srdci život. Byla mrtvá.

18. 4. 1916 Branzoll – polní špitál

Můj drahý Thomasi!

Děkuji Ti za dopis. Tolik jsem se bál o drahou Marii, Bože, je to hrozné pomyšlení, že už ji neuvidím. Budu se za ni modlit, i Ty se za ni pomodli, aspoň Otčenáš a Zdrávas Maria se denně pomodli! Buď statečný a Bůh Ti pomáhej. Snad Vás teta Blaženka neopustí, snad nás v této bídě nenechá. Napsal jsem jí prosbu, aby se Vás ujala, snad mi vyhoví, já vím, že má dobré srdce. Žádal jsem o dovolenku, ale dodneška nic nevím, dá-li Bůh, přijedu příští týden.

Váš otec

Byla mrtvá. Zarýval hroty nehtů do černé kůže. Pravá nevěsta Krista Pána. Maminčina modlitební knížka, malý křížek ze slonové kosti přilepený na obalu. Otevřel ji. Modlitba v době velké ztráty: „Pán dal, Pán vzal: jméno jeho budiž pochváleno!“

Kletby a nejsprostší výrazy, které znal, se mu rozléhaly hlavou, nehorázná, do nebe volající slova hnusu a odporu, nadávky nejhrubšího zrna. Ale nemohl je vyslovit, nemohl je vykřičet, už kvůli ní to nemohl říct nahlas.

Prsty ždímaly kožený hřbet, křečovitě a nenávistně, jako by ta kniha byla prudký jed. Silou celé bytosti, bez sebe vzteky a zoufalstvím, silou nenávisti, která v něm doutnala, mrštil kusem svatých spisů do kouta. Ukoktané, pobožné plky, výplod chorých mozků, blivajz pro chudé duchem! Ne, já nejsem blázen!

Do ticha po větrné smršti vrazila tetička Bláža. Co se stalo, Tomáši? Svazek zažloutlých stránek rozpůlený ve dví, víra v Boha roztříštěná na padrť. Pro Kristovy rány! Tomáši! Zdrávas Maria milostiplná, hořké slzy na úlomcích kostí, bílých a studených, sbírá rozkrojené modlitby mezi vzlyky a jeho zaťatými pěstmi. Ach, Bože! Byla to tvoje matka! Moje sestra to byla! Svatá panenko! Co to do tebe vjelo? Božího hněvu se nebojíš?

Jeho hlas stál při něm.

– Já vím, že žádný není!

Pokřižovala se a s pláčem vyběhla z místnosti. Za dva týdny nato dostal další dopis z fronty.

Thomasi!

Proč mi tak málo píšeš? Blaženka psala, že se stavíš na zadní, jako by tě ďábel posedl. Takové chování Tě není hodno. Nedělej jí trápení, do kostela chodit neodmítej, za maminku se modli, to Ti přece nemůže být zatěžko! Malé Hildi buď příkladem.

Tetu poslouchej, nikoho jiného není, kdo by se o Vás postaral, tak jí to neztěžuj a mně to horší nečiň! O mě starost nemějte. Těším se na Vás, dá Bůh, že se brzy uvidíme.

Váš milující otec

Po čase se uklidnil. S Blážou uzavřel příměří. Slíbil, že už nikdy nebude klít a házet svatými knihami, když ona ho nebude nutit chodit do kostela. Od té doby stál mimo. Říkali o něm, že je podivín. Neprodyšně uzavřel svůj svět před okolním světem. A před Bohem.

Znovu psal reporty. Je třeba se přizpůsobit. Indové prodávají téměř všechno zboží v bazarech, na ulicích nebo na tržištích ve stylu evropských velkoměstských tržnic. Musíme udělat totéž.

Když se konečně vykurýroval, lámal si hlavu, jak uvést do provozu nové firemní prodejny. V šibeničních termínech. Pozdě do noci čmáral návrhy zařízení, tužky se mu lepily na prsty jako pryskyřice. Vyřizoval intervence pro stavební povolení. Baťovští ševci se chystali vzít indický trh útokem.

Být v Indii ševcem je tak jednoduché. Bez lejster, bez výučního listu, bez živnostenského glejtu. Sedí na ulici, pod zadkem kousek složeného plátna, které si roztáhne nad hlavu, když se rozprší. Žádné daně, žádná činže, žádný otop. Nic. Jen nepočetný vercajk, který snadno sbalí a přenese o ulici dál. Šídlo, kladívko bez topůrka a dláto místo knejpu. Občas zajde na smetiště, kde orve pár starých škrpálů, aby měl kůži na správky. Být ševcem v Indii je tak lehké! Až na to, že jsou nečistí. Dotýkají se kůže mrtvých zvířat. Nikdo z vyšší kasty by se něčím podobným nikdy neposkvrnil. Indičtí móčí, ševci bez živnosti, opovrhovaní a nečistí. Jako středověký kat nebo ras. Můžou se zbavit hanlivého přídomku „nečistý“, můžou se vymanit ze špíny ulice. Ano, to můžou. Jenom musí zaplatit. Zaplatit za přestup do vyšší kasty. Poplatek tučný jako deset dobře vypasených prasat. A na to chudý móčí z ulice nikdy nebude mít.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zvuk slunečních hodin.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.