MASTĚR I MARGARITA

Translation © Libor Dvořák, 2005, 2019

ISBN 978-80-207-1880-8

…tak kdo jsi tedy, proboha?

Jsem částí síly, která si věčně

přeje zlo – a věčně dobro přináší.

J. W. Goethe: FAUST

ČÁST PRVNÍ

KAPITOLA PRVNÍ

NIKDY SE NEBAVTE S NEZNÁMÝMI LIDMI

Za horkého jarního soumraku se u Patriarchových rybníků objevili dva občané. První z nich – asi čtyřicetiletý, oblečený do myšinově šedého letního obleku – byl malé postavy, tmavovlasý, dobře živený, plešatý, v hrsti třímal solidní klobouk stočený do roličky a jeho pečlivě vyholenou tvář zdobily neuvěřitelně velké brýle v černých rohovinových obroučkách. Ten druhý – ramenatý, narezlý a pačesatý mladý muž v kostkované čepici posunuté do týla – na sobě měl pestrou košili, pomačkané bílé kalhoty a černé cvičky.

Prvně popsaný nebyl nikdo jiný než Michail Alexandrovič Berlioz, šéfredaktor tlustého literárního časopisu a předseda výboru jedné z největších moskevských literárních asociací, zvané zkráceně Všelidolit, kdežto mladík, který mu dělal společnost, byl básník Ivan Nikolajevič Ponyrjov, tvořící pod pseudonymem Bezdomovec.

Jakmile oba spisovatelé dospěli do stínu jemně se zelenajících lip, oba se ze všeho nejdřív vrhli k pestře pomalované budce s nápisem Pivo – limonády.

Tak – a tady bychom měli zdůraznit první zvláštnost onoho strašlivého májového večera. Nejen u kiosku, ale v celé aleji, souběžné s Malou Bronnou, nebylo právě ani živáčka. V onu hodinu, kdy už se člověku zdálo, že nemá sil dýchat dál, kdy se slunce spalující Moskvu valilo v suchém kouřmu kamsi za Sadovou okružní třídu, pod lípy nepřicházel nikdo, nikdo se neposadil na lavičku a alej byla pustá.

„Dejte mi trochu minerálky, třeba narzanu,“ požádal Berlioz.

„Narzan nejni,“ odvětila ženská v budce a neznámo proč se nasupila.

„Co pivo, pivo by nebylo?“ tázal se osípělým hlasem Berlioz.

„Pivo přivezou navečír,“ odpověděla žena.

„A co tedy máte?“ ptal se dál Berlioz.

„Broskvovou limonádu, krapet teplou.“

„Panebože, tak mi dejte aspoň tu, aspoň broskvovou…!“

Broskvový mok poskytl hojnou žlutou pěnu a vzduchem zavířily vůně kadeřnictví. Literáti se napili, okamžitě začali škytat, zaplatili a usadili se na lavičce, čelem k vodní hladině a zády k Bronné.

A vtom se přihodila další podivnost, která se tentokrát týkala jen Berlioze. V jeho případě škytání najednou ustalo, srdce mu v hrudi prudce buchlo, na okamžik se někam propadlo, a hned se zase vrátilo, teď již probodené tupou jehlou. Mimoto se ho zmocnil bezdůvodný, ale zároveň tak silný strach, že měl najednou sto chutí bez meškání a bez jediného ohlédnutí od Patriarchových rybníků někam uprchnout.

Berlioz se teskně rozhlédl – nechápal, co ho mohlo tak vylekat. Zbledl jako stěna, otřel si čelo šátkem a pomyslel si: Co se to se mnou děje? Něco takového jsem nikdy nezažil…, aby mě zlobilo srdce… Nejspíš jsem přetažený… Namouvěru, asi bude nejrozumnější hodit všechno za hlavu a hurá do lázní, do Kislovodska…

Znenadání se horký vzduch přímo před ním zhustil a z toho vzduchu se sám od sebe utkal průzračný pán prazvláštního vzhledu. Na maličké hlavě čapka žokejka a pod ní kostkované, krátké, stejně subtilní sáčko… Ten občan měřil dobrý sáh, ale ramena měl úzká, vyzáblý byl až hrůza, a obličej – ten měl, prosím pěkně, vyzývavě poťouchlý.

Berliozův život se utvářel způsobem, který neobvyklé jevy nepředpokládal. Zesinal ještě víc, vytřeštil oči a zmateně si pomyslel: No tak tohle už vůbec není možné…!

Jenže ono se to želbohu vskutku dělo a vyčouhlý poloprůzračný občan se před ním pohupoval doleva a doprava, aniž se přitom nohama dotýkal země.

Berlioze se zmocnila taková hrůza, že raději zavřel oči. Když je otevřel, zjistil, že všechno skončilo, že mlžno se rozpustilo, kostkovanec je pryč – a pryč je i tupá jehla, uvízlá před okamžikem v srdci.

„Zatraceně!“ zvolal šéfredaktor. „Víš, že mě zrovna z toho vedra div neklepla pepka, Ivane?! A snad se blížilo i cosi jako halucinace…,“ pokusil se o úsměšek, ale v jeho pohledu stále ještě poskakoval děs a ruce se mu třásly. Postupně se však uklidnil, ovál se kapesníkem a vcelku křepce pronesl: „Ale pokračujme…,“ vrátil se k debatě, přerušené pitím limonády.

Jak se brzy ukázalo, debata se týkala Ježíše Krista. Šéfredaktor si totiž od básníka objednal pro další číslo svého časopisu rozsáhlou protináboženskou poému. Ivan Nikolajevič Bezdomovec poému sepsal ve velmi krátkém čase, jenže šéfredaktora jí nenadchl ani v nejmenším. Bezdomovec totiž hlavní postavu své poémy, Ježíše, vyvedl v neobyčejně černých barvách – a přesto bylo podle šéfredaktorova názoru nezbytné celý text přepsat. A šéfredaktor k básníkovi pronášel cosi jako referát o Ježíšovi, v němž se snažil zdůraznit hlavní autorův omyl.

Těžko říct, co přesně Bezdomovce zmátlo – zda obrazivost vlastního talentu či naprostá neznalost tématu, k němuž se vyslovoval, ale ten jeho Ježíš byl vskutku dokonale živý, prostě někdejší skutečný Ježíš, i když, pravda, obdařený výhradně negativními povahovými rysy.

Berlioz proto chtěl autorovi dokázat, že podstata věci netkví v tom, jaký Ježíš byl, zda špatný či dobrý, ale v tom, že Ježíš jakožto reálná osobnost nikdy neexistoval a že všechny příběhy o něm jsou pouhé smyšlenky, prostě prachobyčejný mýtus.

Měli bychom podotknout, že šéfredaktor byl muž sečtělý a ve své promluvě šťastně a trefně citoval starověké historiky, kupříkladu slovutného Filóna Alexandrijského, či skvěle vzdělaného Josefa Flavia, kteří se o existenci Ježíšově nikdy nezmínili ani slůvkem. Michail Alexandrovič zkrátka prokazoval solidní erudici a básníkovi mimochodem sdělil i fakt, že ono místo ve čtyřiačtyřicáté kapitole patnácté knihy slavných Tacitových Análů, kde se hovoří o Ježíšově popravě, není nic jiného než dodatečně zfalšovaná vsuvka.

Pro básníka bylo vše, co mu šéfredaktor sděloval, naprostou novinkou – pozorně Michailu Alexandrovičovi naslouchal, poulil na něj nepokojné zelené oči a občas ještě škytl, proklínaje šeptem broskvovou břečku.

„Neexistuje jediné východní náboženství,“ deklamoval Berlioz, „v němž by panna, zpravidla neposkvrněná, nepřivedla na svět boha. Křesťané tedy nevymysleli nic nového, když přesně takhle stvořili svého Ježíše, který ve skutečnosti nikdy nežil. A právě na to bychom se měli soustředit především…“

Berliozův vysoký tenor se rozlétal liduprázdnou alejí, a jak se tak Michail Alexandrovič nořil do džunglí, kam se může bez nebezpečí, že si srazí vaz, vypravit jen velmi vzdělaný člověk, dovídal se básník stále víc zajímavého a užitečného i o egyptském Osirisovi, vznešeném synu Nebe a Země, a také o fénickém bohu Thammúzovi, o Mardukovi a dokonce i o méně známém hrozivém bohu Huitzilopochtlim, jehož kdysi neobyčejně uctívali mexičtí Aztékové.

Nu a právě v okamžiku, kdy Michail Alexandrovič básníkovi líčil, jak Aztékové hnětli z těsta figurku Huitzilopochtliho, vkročil do aleje první člověk.

Posléze, když už bylo, upřímně řečeno, dost pozdě, přispěchaly s vlastními hlášeními a popisy toho muže různé instituce. Už prosté srovnání jednotlivých textů nutně musí vyvolat údiv. První z těchto zpráv například uvádí, že to byl jedinec malé postavy, měl zlaté zuby a napadal na pravou nohu. Druhý popis sděloval, že muž byl obrovitého vzrůstu, s chrupem vyspraveným platinovými korunkami a že nápadně kulhal na levou nohu. Třetí informace lakonicky konstatovala, že ten člověk žádná zvláštní znamení neměl.

Nezbývá tedy než přiznat, že ani jedno z těchto hlášení nestojí za zlámanou grešli.

Takže především: popisovaný nekulhal na žádnou nohu a postavu neměl ani trpasličí, ani obrovitou, nýbrž toliko vysokou. Pokud jde o stav chrupu, vlevo měl platinové korunky, kdežto vpravo zlaté. Na sobě měl drahý zahraniční oblek a k tomu zahraniční boty, ladící s barvou látky. Šedivý baret si furiantsky narazil na ucho a v podpaždí svíral špacírku s černým držadlem ve tvaru pudlí hlavy. Na pohled byste mu hádali něco přes čtyřicet. Ústa se zdála mírně zkřivená. Byl hladce oholen. A taky byl brunet. Pravé oko černé, levé kupodivu zelené. Obočí měl rovněž černé, posazené nestejně vysoko. Zkrátka a dobře cizinec.

Když míjel lavičku, na níž seděli šéfredaktor s básníkem, cizinec na ně úkosem pohlédl, zastavil – a nečekaně se usadil hned vedle, sotva dva kroky od obou přátel.

To bude Němec, pomyslel si Berlioz.

To bude Angličan, usoudil Bezdomovec. Ale že mu v těch rukavicích není horko…

Cizinec jen přeběhl pohledem po vysokých domech, čtvercovitě rámujících jezírko, přičemž bylo zjevné, že to místo vidí poprvé v životě a že ho zaujalo.

Spočinul očima na horních patrech, okenními skly oslnivě odrážejících znetvořené slunce, jež Michaila Alexandroviče opouštělo navždy, a pak se podíval dolů, kde okna začínala podvečerně tmavnout, shovívavě se pousmál, přimhouřil oči, dlaněmi spočinul na držadle špacírky a o sepjaté ruce si pohodlně opřel bradu.

„Velmi dobře a satiricky jsi vypodobnil například zrození syna božího Ježíše, Ivane,“ pokračoval ve výkladu Berlioz, „ale vtip je v tom, že již před Ježíšem se narodila celá řada jiných synů božích, dejme tomu fénický Adonis, frygický Attis či perský Mitra. My však dobře víme, že ani jeden z nich se nenarodil, a tudíž nebyl, Ježíše nevyjímaje, a tak je třeba, abys místo narození nebo dejme tomu příchodu králů zobrazil spíš nesmyslné fámy o tomto příchodu. Protože podle toho tvého příběhu to vypadá, že se opravdu narodil…!“

Bezdomovec se pokusil mučivou škytavku potlačit a zadržel dech, takže škytl ještě trýznivěji a zvučněji, ale přesně v tu chvíli Berlioz utichl, protože cizinec náhle vstal a zamířil k oběma spisovatelům.

Překvapeně na něj pohlédli.

„Promiňte, prosím,“ oslovil je příchozí s cizokrajným akcentem, ale jinak nezkomoleně, „že jsem si, aniž bychom si byli představeni, dovolil…, ovšem předmět vaší učené debaty je natolik strhující, že…“

Obřadně smekl baret a oběma mužům nezbylo než povstat a také se zdvořile uklonit.

Ne ne, to bude spíš Francouz, napadlo Berlioze.

Že by Polák? pomyslel si Bezdomovec.

Na tomto místě musíme dodat, že na básníka cizinec od prvních slov učinil ten nejhorší dojem, kdežto Berliozovi se spíš zamlouval, přesněji řečeno ne tak docela zamlouval, ale… jak to jen říct… snad ho zaujal, či co.

„Mohu si přisednout?“ otázal se s noblesou cizinec a přátelé mu mezi sebou bezděky udělali místo; cizinec hbitě vklouzl mezi ně a bez meškání se vmísil do debaty.

„Pokud mě sluch nešálí, ráčil jste poznamenat, pane, že Ježíš nikdy neexistoval?“ otázal se vetřelec a obrátil na Berlioze levé zelené oko.

„Tak to vás sluch nešálí,“ odvětil uctivě Berlioz, „protože právě to jsem řekl.“

„Ale to je nesmírně zajímavé!“ zvolal cizinec.

Co ten tak po nás může chtít? pomyslel si Bezdomovec a zakabonil se.

„A vy s tímto názorem souhlasíte?“ otázal se neznámý a otočil se vpravo k Bezdomovcovi.

„Na celistvejch a nefalšovanejch sto procent!“ přikývl básník, který si potrpěl na rafinované, složitě klenuté výroky.

„Podivuhodné!“ zvolal nezvaný společník, kradmo se rozhlédl, ztlumil nízko posazený hlas a pokračoval: „Velice se omlouvám za dotěrnost, ale pochopil jsem správně, že vy oba ještě ke všemu nevěříte v Boha?“ Do pohledu vpustil úlek a dodal: „Přísahám, že to nikomu neřeknu!“

„Přesně tak, v Boha nevěříme,“ pousmál se zděšení západního turisty Berlioz, „ale o něčem takovém můžeme mluvit nahlas a bez obav.“

Cizinec přilnul zády k opěradlu lavičky a další otázku samou zvědavostí až vypískl:

„Takže vy jste… ateisté?!“

„Ano, jsme ateisté,“ odpověděl s úsměvem Berlioz, zatímco Bezdomovec si nakvašeně pomyslel: Ty se ale navotravuješ, šašku jeden cizokrajná!

„Ale to je přímo báječné!“ zvolal ohromený cizinec a střídavě si s velkým zalíbením měřil chvíli jednoho, a pak zase druhého literáta.

„V naší zemi ateismus nikoho nezaráží,“ odvětil s diplomatickou zdvořilostí Berlioz, „většina našeho obyvatelstva uvědoměle a již dávno přestala pohádkám o Bohu věřit.“

A cizinec se zachoval naprosto nečekaně: vstal a stiskl ohromenému šéfredaktorovi ruku s následujícími slovy:

„Dovolte mi, abych vám vyslovil co nejupřímnější dík!“

„Proč mu proboha děkujete?“ otázal se zaraženě mrkající Bezdomovec.

„Za velmi důležité sdělení, které je pro mě jako cestovatele neobyčejně zajímavé,“ podotkl s mnohoznačně vztyčeným ukazovákem ten cizokrajný podivín.

Důležité sdělení zřejmě na cestovatele udělalo opravdu velký dojem, protože vzápětí přejel očima po okolních domech, jako by se obával, že za každým oknem spatří ateistu.

Ne, to nebude Angličan…, pomyslel si Berlioz, kdežto Bezdomovce napadlo: Ale kde ten chlap přišel k tak dobrý ruštině, to by mě teda zajímalo! – a znovu se zasmušil.

„Pak mi ale dovolte takovouhle otázku,“ pronesl po chvíli zjitřeného přemítání zahraniční host, „jak je to potom s důkazy boží existence, jichž – jak známo – máme přesně pět?“

„Je mi velmi líto,“ ozval se ihned Berlioz, „ale ani jeden z těch důkazů nestojí za nic a lidstvo je už dávno založilo ad acta. Jistě budete souhlasit s tím, že ve sféře rozumu žádný důkaz existence boží očekávat nemůžeme.“

„Bravo!“ zvolal cizinec. „Vskutku bravo! Vy jste prakticky doslova zopakoval myšlenku toho roztěkaného dědouška Immanuela. Jenže ono to má jeden zádrhel: Dědoušek od základu zbořil všech pět důkazů, ale pak, jakoby sám sobě na potvoru, zkonstruoval důkaz vlastní, šestý!“

„Kantův důkaz je také nepřesvědčivý,“ namítl s jemným úsměvem nanejvýš vzdělaný šéfredaktor. „Schiller jistě nemluvil do větru, když podotýkal, že tento Kantův důkaz může uspokojit leda tak otroky, a třeba Strauss – ten se celé konstrukci jen smál.“

Berlioz mluvil, ale zároveň se sám sebe v duchu ptal: No dobře, ale kdo to tedy vlastně je? A jak to, že mluví tak skvěle rusky?

„Za takovýhle důkazy bych toho vašeho Kanta pěkně sebral a strčil na tři roky na Solovky!“ vybuchl naprosto nečekaně Ivan Nikolajevič.

„Ale no tak, Ivane!“ šeptl Berlioz, celý vyvedený z míry.

Návrh strčit Kanta na Solovky však cizince nezarazil – naopak ho přímo nadchl.

„Nepochybně, nepochybně!“ zvolal a jeho levé zelené oko, obrácené k Berliozovi, doslova zasršelo. „Přesně tam patří! Já mu to také tenkrát u snídaně říkal: Inu, vaše věc, profesore, jenže tentokrát jste vymyslel něco hodně neohrabaného! Připouštím, že je to třeba chytré, ale až příliš nesrozumitelné. Budete lidem pro smích.“

Berlioz vytřeštil oči. U snídaně? A Kantovi…? Co to ten člověk mele? pomyslel si.

„Jenže,“ pokračoval cizinec, jehož Berliozův úžas z míry rozhodně nevyvedl, a obrátil se k básníkovi, „poslat ho na Solovky není dost dobře možné z toho prostého důvodu, že už přes sto let pobývá v místech značně vzdálenějších než právě Solovky, a ujišťuji vás, že vyprostit ho odtud není nikterakým způsobem možné.“

„To je mi líto!“ ozval se pomstychtivě básník.

„Mně je to rovněž líto,“ potvrdil neznámý s blýskavým okem a pokračoval: „Pokoje mi však nedá jiný problém – pokud Bůh skutečně není, pak se táži: Kdo ve skutečnosti řídí lidský života běh a všechno zemské uspořádání?“

„Přece sám člověk,“ pospíšil si s nakvašenou odpovědí na tuto popravdě řečeno nepříliš jasnou otázku Bezdomovec.

„Omlouvám se,“ odvětil měkce neznámý, „ale na to, abychom mohli řídit a ovládat, potřebujeme přesný plán na delší časové období. Dovolte mi proto další otázku: Jak může něco řídit člověk, když je zcela zbaven možnosti sestavit jakýkoli plán třeba jen na dobu vskutku komicky krátkou, řekněme na tisíc let, a navíc není schopen zaručit se ani za svůj vlastní zítřek? Opravdu,“ otočil se tentokrát k Berliozovi, „představte si, že například vy začnete vládnout, řídit jiné i sebe, zkrátka a dobře přicházet moci na chuť, a najednou… chacha… se zjistí, že máte plicní sarkom…,“ cizinec se sladce pousmál, jako by mu představa plicního sarkomu působila neobyčejné potěšení, „no ano, normální sarkom,“ opakoval a snivě jako kocour přimhouřil oči, „protože to by vaše vláda byla rázem u konce. Najednou by vás nezajímal žádný jiný osud kromě vlastního. Příbuzní vám začnou lhát. Vy tušíte něco neblahého, nejdřív se vrhnete k učeným pánům doktorům, potom k šarlatánům, a někdy dokonce k bábám zaříkávačkám. Jak to první, tak druhé i třetí je absolutní nesmysl, což jistě chápete sám. A vše končí tragicky: ten, kdo měl ještě nedávno za to, že čemusi a komusi vládne, se najednou ocitá v naprosté nehybnosti uvnitř dřevěné truhly a jeho okolí, které si moc dobře uvědomuje, že z onoho ležícího už nikdy žádný užitek nebude, ho spálí v peci. Někdy to dopadne ještě hůř: člověk se třeba rozhodne, že se vypraví do Kislovodska,“ a cizinec při pohledu na Berlioze znovu přimhouřil oči. „Zdánlivě na tom vůbec nic není, ale on ani to nedokáže, protože najednou, zničehonic uklouzne a upadne pod tramvaj! Přece byste mi nechtěli namluvit, že se sebou takhle naložil sám! Není správnější si myslet, že s ním takto naložil někdo jiný?“ a cizinec se prapodivně zachichotal.

Berlioz vyslechl nepříjemné vyprávění o sarkomu a tramvaji a začaly ho pronásledovat zneklidňující úvahy. Tohle není cizinec…, to rozhodně není cizinec…, uvažoval, je to opravdu zvláštní individuum… Ale kdo by to tak, proboha, mohl být…?

„Určitě byste si rád zapálil, jak vás tak sleduji,“ obrátil se najednou cizinec k Bezdomovcovi. „Jakým cigaretám dáváte přednost?“

„Vy snad máte na vybranou, nebo co?“ zeptal se chmurně básník, kterému zrovna došly papirosy.

„Tak jakým dáváte přednost?“ opakoval neznámý.

„Dejme tomu Domovině,“ odsekl vztekle Bezdomovec.

Neznámý okamžitě vytáhl z kapsy cigaretové pouzdro a nabídl Bezdomovcovi:

„Prosím, Domovina.“

A redaktora s básníkem spíš než to, že v pouzdře byla právě Domovina, ohromila tabatěrka samotná. Byla obrovitá, z červeného zlata, a na víčku při otevírání modrobíle zajiskřil trojúhelník vyložený z briliantů.

Tentokrát si literáti pomysleli každý něco jiného. Berlioze napadlo: Ne ne, je to cizinec! kdežto Bezdomovce: Aby ho taky husa kopla, pacholka…!

Básník a majitel noblesní tabatěrky si zapálili, kdežto nekuřák Berlioz odmítl.

Musíme mu namítnout, uvažoval předseda Všelidolitu, že ano, člověk je smrtelný, což nikdo nezpochybňuje. Jde však o to, že…

Než ale stačil dovést svou myšlenku do konce, cizinec se ozval sám:

„Ano, člověk je smrtelný, ale to by ještě nebyla taková tragédie. Špatné je, že někdy je přímo překotně smrtelný, v tom je ten háček! A už vůbec není s to říct, co bude dělat kupříkladu dnes večer.“

Proč problém staví tak nesmyslně…? napadlo Berlioze a hned namítl:

„Tak to snad trochu přeháníte. O dnešním večeru mám představu víceméně jasnou. Jistě – kdyby mi třeba na Bronné spadla na hlavu cihla…“

„Cihla nikomu a nikdy nespadne na hlavu pro nic za nic,“ přerušil ho nabádavým tónem neznámý. „A pokud jde o vás, buďte si jist, že nic takového vám nehrozí. Vy zemřete jinou smrtí.“

„Snad nakonec nevíte i to, jakou přesně?“ otázal se s dokonale přirozenou ironií Berlioz, který do toho nesmyslného dialogu zvolna zabředal. „Jestlipak mi to řeknete?“

„Velmi rád,“ ozval se cizinec. Změřil si Berlioze pohledem, jako by se chystal ušít mu oblek, a skrz zuby zabručel cosi jako „Raz dva… Merkur v druhém domě… Měsíc zašel… šest… neštěstí… večer – sedm…,“ a pak jásavě a nahlas oznámil: „Přijdete o hlavu!“

Bezdomovec na klackovitého neznámého divoce a vztekle vytřeštil oči a Berlioz se s křivým úšklebkem zeptal:

„A kdopak mě o ni připraví? Nepřátelé? Nebo snad interventi?“

„Ne,“ odtušil jejich společník, „bude to Ruska, mimochodem komsomolka.“

„Mhm…,“ zabručel Berlioz podrážděný nejapným cizincovým vtipkováním. „Nezlobte se, ale to mi připadá málo pravděpodobné.“

„Vy se na mě, prosím, taky nezlobte,“ odpověděl cizinec, „ale je to tak… Ano, chtěl bych se vás zeptat, co budete dělat dnes večer – samozřejmě pokud to není tajemství?“

„Není. Nejdřív zajdu domů na Sadovou a pak, v deset večer, mě ve Všelidolitu čeká zasedání, jemuž budu předsedat.“

„Ne, takhle to v žádném případě nebude,“ namítl tvrdě cizinec.

„A proč, prosím vás?“

„Protože Annuška už koupila slunečnicový olej,“ odpověděl cizinec a snivě se zadíval do nebe, po němž v předtuše večerního chladu nezvučně čárali černí ptáci, „a nejen že ho už koupila – ona už ho taky rozlila. Takže zasedání se konat nebude.“

Pak – což je zase naprosto pochopitelné – se pod lipami rozhostilo ticho.

„Promiňte, prosím,“ oslovil po kratší pauze Berlioz cizince, blábolícího takové nesmysly, „ale co s tím vším má společného slunečnicový olej…, jaká Annuška?“

„S tím slunečnicovým olejem se to má následovně,“ ozval se zničehonic Bezdomovec, který se patrně rozhodl vyhlásit neznámému válku. „Neměl jste, vážený pane, tu čest pobejvat někdy v psychiatrický léčebně?“

„Ivane!“ zvolal tlumeně Michail Alexandrovič.

Cizinec se však neurazil ani v nejmenším, a naopak se převesele rozchechtal.

„To víte, že jsem tu čest měl, a ne jednou!“ zvolal se smíchem a nespouštěl z básníka neúsměvný pohled. „Kde všude já jen měl tu čest být! Škoda že jsem neměl tolik rozumu, abych se profesora zeptal, co je to schizofrenie. Takže na to se ho budete muset zeptat sám, Ivane Nikolajeviči!“

„Odkud víte, jak se jmenuju?“

„Proboha, Ivane Nikolajeviči, kdo vás by neznal?“ Cizinec vytáhl z kapsy včerejší vydání Literárních novin a Ivan Nikolajevič spatřil hned na titulní straně svou fotografii a pod ní své vlastní verše. Jenže důkaz slávy a popularity, který by mu ještě včera dělal velkou radost, ho tentokrát nepotěšil ani v nejmenším.

„Omlouvám se,“ řekl a jeho tvář potemněla, „ale nemohl byste chvilku počkat? Chtěl bych tady kolegovi něco říct.“

„No samozřejmě, s radostí!“ zvolal neznámý. „Tady pod lipami je tak příjemně, a já ostatně nikam nespěchám!“

„Něco ti řeknu, Míšo,“ zašeptal básník, když Berlioze odtáhl kousek stranou, „tohle není žádnej zahraniční turista, ale špion. Ruskej emigrant, kterej se vrátil domů. Řekni mu, ať ti ukáže doklady, jinak uteče…“

„Myslíš?“ šeptl polekaně Berlioz a hned ho napadlo: Ale on ten Ivan má pravdu, hrome…

„To mi teda věř,“ zasípal mu do ucha básník, „hraje si na blbečka, aby z nás něco vytáh. Všim sis, jak mluví rusky?“ chrlil básník překotně a přitom neustále pošilhával po cizinci, aby jim někam nezmizel, „jdem a zadržíme ho, nebo zdrhne…“

A básník popadl Berlioze za ruku a táhl ho k lavičce.

Neznámý už neseděl, ale stál a v rukou držel knížečku v tmavomodré vazbě, pevnou obálku z kvalitního papíru a vizitku.

„Promiňte mi, prosím, že jsem se v žáru naší debaty zapomněl představit. Tady je moje vizitka, pas a pozvání, abych přijel do Moskvy jako poradce,“ pronesl s patřičným důrazem neznámý a pronikavě se zahleděl na oba spisovatele.

Ti zrozpačitěli. Kruci, copak on to všechno slyšel…? pomyslel si Berlioz a zdvořilým gestem naznačil, že předkládat doklady není rozhodně třeba. Zatímco je cizinec strkal šéfredaktorovi pod nos, básník dokázal přečíst slovo „profesor“, vyvedené cizokrajnými literami, a počáteční písmeno příjmení – W.

„Neobyčejně mě těší,“ mumlal zaraženě šéfredaktor a cizinec dokumenty zastrčil zpátky do kapsy.

Vztahy tak byly znovu navázány a všichni tři se usadili zpátky na lavičku.

„Takže vy jste k nám byl pozván jako poradce, pane profesore?“ zeptal se Berlioz.

„Ano, jako poradce.“

„Nejste náhodou Němec?“ zeptal se Bezdomovec.

„Myslíte já?“ upřesnil si dotaz profesor a najednou se zamyslel. „Ano, nejspíš budu Němec…,“ řekl.

„Ale rusky mluvíte jako kniha,“ poznamenal Bezdomovec.

„Ó ano, jsem totiž polyglot a znám obrovský počet jazyků,“ odpověděl profesor.

„A čím se vlastně zabýváte?“ informoval se Berlioz.

„Jsem odborník na černou magii.“

A safra…! klaplo v hlavě Michaila Alexandroviče.

„A… a to vás k nám přizvali ke konzultacím právě v tomto oboru?“ zakoktal Berlioz.

„Ano, právě proto mě přizvali,“ potvrdil profesor a vysvětlil: „Ve vaší státní knihovně byly objeveny originální rukopisy černokněžníka Herberta z Aurilaccu, desáté století. No a ode mě se očekává, že je rozluštím. Jsem jediný znalec svého druhu na světě…“

„Aha! Takže vy jste historik?“ zeptal se s velkou úlevou a zároveň i úctou Berlioz.

„Ano, jsem historik,“ potvrdil vědec a bez zřejmé souvislosti dodal: „Dnes večer se na Patriarchových rybnících odehraje taky jedna zajímavá historie!“

Šéfredaktor i básník se znovu velice podivili, kdežto profesor na ně kývl prstem, přivolal je blíž k sobě, a když se k němu naklonili, zašeptal:

„Laskavě si uvědomte, že Ježíš existoval.“

„Podívejte se, pane profesore,“ usmál se poněkud nuceně Berlioz, „vašich mimořádných znalostí si přirozeně vážíme, ale sami v této otázce zastáváme zcela jiný názor.“

„Tahle věc žádný názor nevyžaduje,“ odpověděl ten zvláštní profesor, „Ježíš prostě existoval, to je všechno.“

„Ale k takovému tvrzení potřebujete nějaký důkaz…,“ spustil znovu Berlioz.

„Důkazy jsou taky zbytečné,“ pokračoval profesor tlumeným hlasem a jeho nepatrný cizokrajný akcent se kupodivu vytratil docela. „Je to triviální: Brzy ráno čtrnáctého dne měsíce nisánu vyšel houpavým krokem kavaleristy na krytou kolonádu mezi dvěma křídly paláce Heroda Velikého…“

KAPITOLA DRUHÁ

PILÁT PONTSKÝ

Brzy ráno čtrnáctého dne měsíce nisánu vyšel houpavým krokem kavaleristy na krytou kolonádu mezi dvěma křídly paláce Heroda Velikého prokurátor Judeje Pilát Pontský v bílém plášti se šarlatovou podšívkou.

Ze všeho nejvíc na světě prokurátor nenáviděl vůni růžového oleje, a teď vše věstilo škaredý den, protože dnes ho ta vůně pronásledovala již od úsvitu. Zdálo se mu, že růžové aroma stoupá z cypřišů a palem v zahradě a že ten zatracený růžový pramínek vůně se mísí i k pachům kožené výstroje a potu jeho vojenského doprovodu. Od přístavků na zadní straně paláce, kde se usídlila první kohorta dvanácté Bleskurychlé legie, která přišla do Jeruzaléma společně s prokurátorem, vanul přes horní terasu zahrady na kolonádu lehký kouř a k nahořklému dýmu, který svědčil o tom, že kuchaři v centuriích již vaří oběd, lnul stále týž mastný růžový přídech.

Ó bohové, zač mě trestáte? Jistě, není pochyb o tom, že je to ona, zase je tu ona, ta neporazitelná, příšerná choroba… hemikranie, z níž člověka bolí celá půlka hlavy… Nic proti ní nepomáhá a není před ní úniku… Zkusím zbytečně nehýbat hlavou…

Na mozaikové podlaze u fontány již stálo připravené křeslo; prokurátor se do něj bez jediného pohledu po okolí posadil a napřáhl ruku stranou. Tajemník do ruky uctivě vložil kousek pergamenu. Pilát, který nedokázal potlačit trpitelskou grimasu, letmo a zběžně pohlédl na text, vrátil pergamen tajemníkovi a klopotně vyslovil:

„Vyšetřovaný je z Galileje? Poslali jste ten případ tetrarchovi?“

„Ano, prokurátore,“ odpověděl tajemník.

„No a co on?“

„Odmítl případ uzavřít a rozsudek smrti vyslovený synedriem posílá vám ke schválení,“ vysvětlil tajemník.

Prokurátor škubl tváří a tiše nařídil:

„Přiveďte obžalovaného.“

Vzápětí dva legionáři přivedli ze zahrady do sloupořadí muže asi sedmadvacetiletého a postavili ho před prokurátora. Ten člověk na sobě měl prastarý a roztrhaný bledě modrý chitón. Hlavu pokrývala bílá rouška, přetažená přes čelo řemínkem, ruce byly za zády svázané. Pod levým okem se skvěla velká modřina a v pravém koutku úst zase zhmožděnina se zaschlou krví. Příchozí se na prokurátora zadíval s poplašenou zvídavostí.

Ten chvíli mlčel a pak se aramejsky zeptal:

„Tak to tys ponoukal lid, aby zbořil jeruzalémský chrám?“

Prokurátor seděl jako zkamenělý a při pronášení jednotlivých slov jen nepatrně pohyboval rty. Prokurátor byl jako z kamene, protože se bál pohnout hlavou, v níž běsnila pekelná bolest.

Muž se svázanýma rukama jakoby pokročil kupředu a začal mluvit:

„Věř mi, dobrý muži…“

Jenže prokurátor, který se stejně jako doposud ani nepohnul a ani v nejmenším nezvýšil hlas, ho okamžitě přerušil:

„Tos říkal mně, to dobrý muži? Mýlíš se. Celý Jeruzalém si o mně šeptá, že jsem odporná zrůda, a je to svatá pravda.“ A stále stejně monotónně dodal: „Centurio Krysolov – ke mně.“

Když na kolonádu vstoupil velitel první centurie Marek, zvaný Krysolov, a stanul před prokurátorem, měli všichni dojem, jako by se zešeřilo. Krysolov byl o hlavu vyšší než největší z vojáků legie a tak široký v ramenou, že docela zastínil slunce, stojící zatím příliš nízko nad obzorem.

Prokurátor oslovil centuriona latinsky:

„Ten zločinec mi říká dobrý muži. Odveďte si ho někam stranou a vysvětlete mu, jak se mnou má mluvit. Ale nemrzačte ho.“

Všichni vyjma nehybného prokurátora vyprovodili Marka Krysolova pohledem; ten na vězně jen mávl a naznačil mu, že ho má následovat.

Krysolova díky jeho obrovité postavě vyprovázeli pohledem vždy a všichni, ať se zjevil kdekoli – ti, kdo ho spatřili poprvé, navíc také proto, že centurionovu tvář hyzdila dávná jizva po ráně germánským mlatem.

Těžké Markovy holínky zadusaly po mozaice, kdežto svázaný vězeň za ním kráčel naprosto neslyšně. V sloupořadí zavládlo úplné ticho, takže bylo slyšet vrkání holubů na zahradě, a ve fontáně zpívala svou spletitě líbeznou píseň voda.

Prokurátor měl chuť se zvednout, nastavit skráň pod pramínek a takto strnout. Dobře ale věděl, že nepomůže ani to.

Krysolov vyvedl vězně z kolonády, vzal si od legionáře stojícího vedle podstavce bronzové sochy bič, lehce se rozmáchl a přetáhl vězně přes ramena. Centurionův pohyb se zdál bezděčný, snad až nedbalý, ale vězeň se okamžitě zhroutil k zemi jako podťatý, zalapal po dechu, barva z tváře se vytratila a z očí odešel rozum.

Marek ho lehkým pohybem levičky zvedl jako prázdný pytel do vzduchu, postavil ho před sebe a špatnou aramejštinou zahuhňal:

„Římskému prokurátorovi se říká pane nebo vladaři. Jinak se neříká nic. Před vladařem se stojí zpříma. Rozuměls mi, nebo tě mám zase praštit?“

Vězeň se zapotácel, ale nakonec se opanoval, do tváře se mu vrátil slabý nach. Nadechl se a zasípal:

„Rozuměl jsem ti. Už mě nebij.“

Za okamžik znovu stál před prokurátorem.

Ozval se vyhaslý, churavý hlas:

„Jméno?“

„Jaké – myslíš mé jméno?“ zeptalse chvatně vězeň, který celou svou bytostí demonstroval ochotu odpovídat srozumitelně a nevyvolávat další hněv.

Prokurátor tlumeně poznamenal:

„Mé jméno je mi známo. Nedělej se hloupější, než ve skutečnosti jseš. Samozřejmě tvé.“

„Ješua,“ vyhrkl vězeň.

„Máš i příjmení?“

„Ano. Ha-Nocri.“

„Kde ses narodil?“

„V Gamale,“ odpověděl vyslýchaný a hlavou naznačil, že kdesi daleko, směrem vpravo na sever, leží město Gamala.

„A jaké jsi krve?“

„To přesně nevím,“ ozval se živě vězeň, „rodiče si nepamatuji. Slýchával jsem ale, že můj otec byl Syřan…“

„Kde normálně žiješ?“

„Nebydlím na jednom místě,“ odpověděl ostýchavě vězeň. „Cestuji od města k městu.“

„To se dá vyjádřit mnohem stručněji – jsi zkrátka tulák,“ poznamenal prokurátor a ptal se dál: „Máš nějaké příbuzné?“

„Nemám nikoho. Jsem na světě úplně sám.“

„Umíš číst a psát?“

„Ano.“

„A znáš kromě aramejštiny ještě nějaký jiný jazyk?“

„Ano. Umím řecky.“

Napuchlé oční víčko se mírně přizvedlo a zpod něj na vězně zíralo oko, potažené mázdrou útrap. Druhé zůstalo zavřené.

Pilát promluvil řecky.

„Tak ty ses chystal ke zboření chrámu a k témuž jsi vyzýval obyvatelstvo?“

V této chvíli vězeň znovu ožil, z jeho očí se vytratil úlek a také on promluvil řecky:

„Já, dobr…,“ v jeho pohledu se mihla hrůza z toho, že se znovu málem přeřekl, „já, pane, jsem se nikdy v životě nechystal bořit chrámovou stavbu, ani jsem k takovému nesmyslnému konání nikoho neponoukal.“

Tvář tajemníka, shrbeného nad nizoučkým psacím stolkem a zaznamenávajícího výpověď, vyjadřovala údiv. Zvedl hlavu, ale vzápětí ji znovu sklonil k pergamenu.

„O svátcích se do tohoto města schází plno všelijakých lidí. Bývají mezi nimi mágové, astrologové, věštci i vrazi,“ promluvil monotónně prokurátor, „a tu a tam se dá narazit i na lháře. Například ty jsi lhář. Tady se to píše jasně: ponoukal ke zboření chrámu. Lidé to dosvědčili.“

„Ti dobří lidé,“ spustil zase vězeň, chvatně dodal, „pane!“, a pokračoval, „se ničemu nenaučili a všechno, co jsem jim říkal, docela popletli. Já se pomalu začínám obávat, že tohle nedorozumění bude trvat ještě hodně dlouho. A to všechno jen proto, že on mou výpověď zaznamenává nepřesně.“

Nastalo ticho. Teď už na zadrženého těžce zíraly obě prokurátorovy oči.

„Ještě jednou opakuji, tentokrát již naposledy: Přestaň si hrát na pomatence, ty lotře,“ pronesl Pilát měkce a mdle. „Zatím toho z tvé výpovědi není zapsáno mnoho, ale i to už postačuje, abys visel.“

„Ne, to ne, vladaři,“ řekl vězeň, křečovitě se snažící Piláta přesvědčit, „pořád a pořád tu obchází jeden s kozím pergamenem a ustavičně něco zapisuje. Jednou se mi podařilo do toho pergamenu nahlédnout a zhrozil jsem se. Z toho, co se tam píše, jsem neřekl ani slůvko. Tak jsem ho zapřísahal: Pro lásku boží, spal ten pergamen! On mi ho ale vyrval z rukou a uprchl.“

„Kdo to byl?“ otázal se štítivě Pilát a dotkl se rukou spánku.

„Jistý Matouš Léví,“ vysvětlil ochotně vězeň, „ten, co tu býval výběrčím daní; já se s ním poprvé setkal po cestě do Bethafagy – přesně v místě, kde cesta obtáčí cíp fíkovníkového sadu – a dal jsem se s ním do řeči. Zpočátku se ke mně choval nevrle a dokonce mi spílal, přesněji řečeno si vlastně jen myslel, že mi spílá, když mi vyčinil do psů,“ pousmál se vězeň, „ale já na tom zvířeti nevidím nic tak špatného, abych se zrovna pro tohle slovo hněval…“

Tajemník znovu přestal psát a kradmo zvedl oči – tentokrát nikoli k vězni, ale k prokurátorovi.

„…ovšem když mě vyslechl, postupně se obměkčil,“ pokračoval Ješua, „nakonec hodil peníze na cestu a řekl, že poputuje se mnou…“

Pilát se ušklíbl jen jednou tváří, vycenil žluté zuby a otočil se celým tělem k tajemníkovi:

„Ó, město Jeruzaléme! Co všechno jen v tobě člověk nevyslechne? K neuvěření – berník pohodí peníze do prachu cesty!“

Tajemník honem nevěděl, co odpovědět, a tak považoval za nutné Pilátův úsměv opětovat.

„On mi totiž řekl, že od tohoto okamžiku jsou mu peníze odporné,“ vysvětlil Ješua zvláštní jednání Matouše Lévího a dodal: „Od té chvíle se stal mým souputníkem.“

Stále se šklebící prokurátor pohlédl na vězně, pak na slunce, které se nezadržitelně zdvíhalo nad bronzová sousoší koní u jízdárny daleko vpravo dole, a najednou ho v jakési mdlobné trýzni napadlo, že nejlepší by bylo zbavit se tohohle prazvláštního vyvrhele pouhými dvěma slovy: Pověste ho!, pak zahnat i stráže, odejít z kolonády do paláce, nechat svou komnatu pečlivě zatemnit, svalit se na lože, požádat o studenou vodu, žalujícím hlasem přivolat psa Bangu a postěžovat si mu na hemikranii. A nemocnou prokurátorovou hlavou náhle proskočila omamná představa jedu.

Pohlédl kalnýma očima na zatčeného a chvíli zničeně uvažoval o tom, proč před ním právě teď, v tomhle jitřním nelítostném jeruzalémském žáru stojí vězeň s tváří znetvořenou bitím a jaké další dokonale zbytečné otázky mu prokurátor bude nucen klást.

„Tak Matouš Léví, říkáš?“ zachroptěl chorý správce Judeje.

„Ano, Matouš Léví,“ dolehl k němu vysoký hlas, způsobující Pilátovi nové útrapy.

„No dobře, ale cos tedy v davu na tržišti o chrámu říkal?“

Hlas odpovídajícího jako by Pilátovi provrtával skráň a byl nevýslovně mučivý:

„Mluvil jsem o tom, pane, že chrám staré víry se zhroutí a vyroste nový chrám pravdy. Snažil jsem se to říkat tak, aby to bylo co nejsrozumitelnější.“

„A proč jsi právě ty, tulák, jitřil na tržišti mysl lidu svými řečmi o pravdě, o níž nemáš ani ponětí?! Co je to pravda?“

Náhle prokurátora napadlo: Ó bohové! Ptám se ho na věci, jež jsou z hlediska soudu k ničemu… Rozum už mi věru neslouží… V mysli mu opět vyvstala nádoba s temnou tekutinou. Jed bych potřeboval, jed…

A znovu uslyšel hlas:

„Pravda tkví především v tom, že tě bolí hlava, a bolí tě tak, až z toho nemohoucně pomýšlíš na smrt. Nejenže nemáš dost sil, abys se mnou mluvil, pro tebe je těžké na mě dokonce jen hledět. Proto se v této chvíli bezděky stávám tvým katem, a to mě hněte. Ty dokonce nejsi schopen o čemkoli přemýšlet a bažíš jen po tom, aby přišel tvůj pes, patrně jediná blízká bytost na celém světě. Tvé útrapy však rychle pominou, bolest hlavy ustane.“

Tajemník vytřeštil na vězně oči a nebyl schopen dopsat slovo.

Pilát pozvedl trpitelské oči k zatčenému a zjistil, že slunce již stojí dosti vysoko nad jízdárnou a jeho paprsek se kolonádou přikrádá k sešlapaným sandálům vězně Ješuy, který se snaží před slunečním žárem uniknout.

Prokurátor povstal, stiskl si hlavu rukama a na jeho žluté vyholené tváři se usadila hrůza. Ihned ji však silou vůle potlačil a klesl zpátky do křesla.

Vězeň už mezitím hovořil dál, ale tajemník nic nezapisoval, jen natáhl krk jako houser ve snaze nepropásnout ani slůvko.

„No vida, už je po trápení,“ pronesl vězeň a vlídně se na Piláta zadíval, „což mě velice těší. Mohu-li ti radit, pane, opusť na čas palác a projdi se někde po okolí, třeba po zahradách na hoře Olivetské. Později navečer se strhne bouře,“ obrátil se zatčený ke slunci a pohlédl na ně přimhouřenýma očima. „Procházka by ti neobyčejně prospěla a já bych tě při ní milerád provázel. Napadlo mě pár věcí, které by ti třeba mohly připadat zajímavé, a já bych se o ně s tebou rád podělil – tím spíš, že na mě působíš dojmem velmi chytrého muže.“

Tajemník smrtelně zbledl a upustil pergamenový svitek na zem.

„Smůla je,“ pokračoval muž v poutech, jehož se nikdo nepokoušel zarazit, „že jsi zbytečně uzavřený a žes nadobro ztratil víru v lidi. Jistě uznáš, že přece není možné věnovat všechnu svou přízeň psu. Tvůj život je příliš nuzný, vladaři,“ dovolil si vězeň dokonce i úsměv.

Tajemníka zajímalo jedno jediné – zda má věřit vlastním uším, nebo ne. Nezbývalo než věřit. A tak se pokusil představit si, do jaké konkrétní podoby nakonec vyvře hněv prchlivého prokurátora nad troufalostí tak neslýchanou. To si ale představit neuměl, i když prokurátora moc dobře znal.

Vtom už se však ozval zlomený, chraptivý prokurátorův hlas, který latinsky pronesl:

„Rozvažte mu ruce.“

Jeden ze strážných klapl kopím o zem, podal ho druhému strážnému, přistoupil k vězni a provaz na zápěstích uvolnil. Tajemník zvedl svůj svitek a rozhodl se, že zatím nebude nic psát a ničemu se divit.

„Přiznej se – tys velký lékař, nemám pravdu?“ zeptal se tichou řečtinou prokurátor.

„Ne, prokurátore, já nejsem lékař,“ odpověděl vězeň a s rozkoší si promnul otlačený a napuchlý hřbet zrudlé ruky.

Pilát vězně provrtával posupným pohledem a jeho oči už nebyly zastřené – naopak se do nich vrátilo všem dobře známé jiskření.

„Ještě na jednu věc jsem se tě nezeptal,“ pronesl Pilát, „neumíš ty také latinsky?“

„Ano, umím,“ přikývl muž.

Zažloutlými Pilátovými tvářemi prostoupila svěží červeň a prokurátor se tentokrát zeptal v latině:

„Jak jsi přišel na to, že se chystám zavolat psa?“

„To je velmi jednoduché,“ opáčil tázaný rovněž latinsky, „pohyboval jsi rukou ve vzduchu,“ naznačil vězeň Pilátovo gesto, „jako bys ho chtěl pohladit, a tvé rty…“

„Ano,“ připustil Pilát.

Chvíli bylo ticho. Další otázku položil prokurátor řecky:

„Takže jsi lékař, ano?“

„Ne, nejsem,“ odvětil živě vězeň, „věř mi, že lékař opravdu nejsem.“

„Inu dobrá. Pokud chceš právě tohle držet v tajnosti, prosím. S naší záležitostí to přímo nesouvisí. Takže ty tvrdíš, že jsi neponoukal ke zboření… popřípadě podpálení či jinému zničení chrámu?“

„Opakuji, vladaři, že k ničemu takovému jsem nikoho nevyzýval. Copak vypadám na blázna?“

„To ne, na blázna rozhodně nevypadáš,“ odpověděl tiše prokurátor a v jeho tváři se zrodil úsměv téměř děsivý, „ale pak tedy přísahej, že se nic takového nestalo.“

„A na co bych měl přísahat?“ zeptal se dychtivě vězeň s rozvázanýma rukama.

„Dejme tomu na svůj vlastní život,“ odpověděl prokurátor, „to totiž bude vskutku na místě, jelikož tvůj život visí na vlásku, to si uvědom.“

„A nemyslíš si náhodou, pane, že na vlásek jsi můj život zavěsil ty sám?“ otázal se vězeň. „Pokud ano, tak se velice mýlíš.“

Pilát se zachvěl a rozdrtil mezi zuby:

„Ten vlásek rozhodně mohu přetnout.“

„I v tom se mýlíš,“ namítl s mírným úsměvem Ješua a zastínil si obličej před sluncem, „a měl bys souhlasit, že přetnout tenhle vlásek může jen ten, kdo mě na něj skutečně zavěsil.“

„Jistě,“ usmál se Pilát, „a já už nepochybuji o tom, že v patách ti neustále táhli zevlouni a povaleči celého Jeruzaléma. Nevím, kdo ti prořízl ústa, ale prořízl ti je vskutku dobře. Mimochodem – ještě něco mi řekni: Je pravda, že jsi do Jeruzaléma přibyl Suezskou branou na oslu doprovázeném chátrou, která tě vítala a zdravila málem jako proroka?“ a prokurátor ukázal na svitek pergamenu.

Vězeň se na prokurátora užasle zadíval:

„Ale já ani žádného osla nemám, pane,“ řekl. „Do Jeruzaléma jsem skutečně vstoupil Suezskou branou, ovšem pěšky a v doprovodu osamoceného Matouše Lévího – nikdo při tom nic nekřičel, protože tenkrát mě v Jeruzalémě nikdo neznal.“

„Neznáš jistého Dismase?“ pokračoval Pilát a nespustil z vězně oka. „A taky jistého Gestase a jistého Bar-Rabbana?“

„Ty dobré lidi neznám,“ odvětil vězeň.

„Opravdu?“

„Opravdu.“

„Tak mi řekni, proč neustále opakuješ slova ,dobří lidé‘? To takhle říkáš každému, či co?“

„Každému,“ odpověděl zatčený, „protože zlí lidé na světě nejsou.“

„Něco takového slyším poprvé v životě,“ poznamenal Pilát s úsměškem, „ale to je možná tím, že život málo znám… Dál už zapisovat nemusíte,“ obrátil se k tajemníkovi, který si stejně nic nepoznamenával, a opět promluvil k vězni. „Snad jsi to nevyčetl v nějaké řecké knize?“

„Ne, na to jsem přišel sám.“

„A to tedy kážeš?“

„Ano.“

„A co třeba centurio Marek, kterému se říká Krysolov – ten je podle tebe také dobrý?“

„Ano,“ přisvědčil vězeň, „i když je to, pravda, nešťastný člověk. Od chvíle, co ho dobří lidé zohavili, je krutý a tvrdý. Bylo by vlastně zajímavé vědět, kdo ho tak zmrzačil.“

„To ti velmi rád řeknu,“ ozval se hned Pilát, „protože jsem byl při tom. Ti tví dobří lidé se na něj vrhali jako ohaři na medvěda. Germáni se mu zakousli do krku, rukou i nohou. Pěší oddíl se ocitl v pasti, a kdyby z křídla nezaútočila jízda, jíž jsem tehdy velel já, tak bys, můj milý filosofe, prostě neměl příležitost popovídat si s Krysolovem. Bylo to v bitvě u Idistavisa, v Panenském údolí.“

„Kdybych s ním mohl pohovořit, určitě by se zcela proměnil,“ pronesl najednou snivě zajatec, „tím jsem si jist.“

„Já jsem zase toho názoru,“ ozval se Pilát, „že bys legátovi velkou radost neudělal, kdyby tě najednou napadlo rozumovat s někým z jeho vojáků či důstojníků. Ostatně, to se naštěstí a ku všeobecnému prospěchu nestane a první, kdo se o to postará, budu já osobně.“

V tu chvíli pod klenbu kolonády vlétla vlaštovka, zakroužila pod zlaceným stropem, klesla tak nízko, že ostrým křídlem div nezavadila o tvář měděné sochy ve výklenku, a zmizela za sloupovou hlavicí. Kdoví, třeba ji napadlo, že by si tam mohla postavit hnízdo.

Zatímco vlaštovka poletovala, již zcela jasná a lehká hlava prokurátorova dospěla k verdiktu. Vypadal následovně: Vladař posoudil případ potulného filosofa Ješuy, řečeného Ha-Nocri, a žádnou vinu mu nepřisuzuje. Především neshledává ani tu nejmenší souvislost mezi skutky Ješuovými a nepokoji, které se v Jeruzalémě nedávno odehrály. Potulný filosof je jen duševně chorý. Prokurátor proto neschvaluje trest smrti, k němuž Ha-Nocriho odsoudil malý synedrion. Je si však plně vědom, že šílené Ha-Nocriho utopie by v Jeruzalémě mohly zavdat důvod k neklidu a bouřím, a proto Ješuu vykazuje z města a nechá ho uvěznit v Kesarii Stratonově na břehu Středozemního moře, tedy přesně tam, kde sídlí sám prokurátor.

Zbývalo už jen rozhodnutí nadiktovat tajemníkovi.

Vlaštovčí křídla zatřepetala těsně nad vladařovou hlavou, ptáček vystřelil směrem k obrovité míse fontány a odlétl na svobodu. Prokurátor zvedl oči k vězňovi a spatřil prašný sloup, který zavířil ve slunci hned vedle něj.

„Víc už toho na něj nemáme?“ zeptal se Pilát tajemníka.

„Bohužel máme,“ odpověděl neočekávaně tajemník a podal Pilátovi další pergamenový svitek.

„To snad ne!“ zvolal Pilát a zachmuřil se.

Když si pergamen přečetl, jeho tvář se proměnila ještě víc. Těžko říct, zda se mu do šíje a obličeje vhrnula temná krev nebo zda se přihodilo něco jiného, ale jeho tvář ztratila žlutavý nádech, téměř zhnědla a oči zapadly ještě hlouběji.

Ze všeho nejspíš za to vskutku mohla ta krev, která sepřivalila ke spánkům a vzkypěla v nich, ale prokurátora jako by začal šálit zrak. Například se mu zdálo, že vězňova hlava kamsi odplula a místo ní mu narostla jiná. Na téhle lysé lebce spočívala zlatá řídkozubá koruna. Na čele se mu skvěl velký okrouhlý bolák, rozežírající kůži a potřený nějakou mastí. Propadlá ústa na sebe upozorňovala odchlíplým umíněným dolním rtem. Pilát měl najednou pocit, že růžové sloupoví paláce i vzdálené jeruzalémské střechy zmizely a vše tone v bujné zeleni ostrova Capri. Také uši zaznamenaly cosi neobvyklého – jako by v dáli náhle někdo tlumeně a hrozivě zadul do trub a poté velmi zřetelně zazněl nosový hlas, nadutě protahující jednotlivá slova: „Zákon o urážce majestátu…“

Hlavou se mu hnaly kusé, nesouvislé, bizarní úvahy: Je s ním konec! a pak dokonce: S námi je konec! A mezi těmito myšlenkami probleskla zcela pošetilá představa nesmrtelnosti, která vyvolávala nesnesitelný žal.

Pilát se soustředil, vidinu zapudil, pohlédl na balkon a před jeho zrakem znovu vyvstaly vězňovy oči.

„Poslouchej mě, Ha-Nocri,“ pronesl prokurátor a věnoval Ješuovi další velmi zvláštní pohled: prokurátorova tvář byla hrozivá, oči v ní však vyděšené, „vyřkl jsi někdy něco, co by se týkalo velkého cézara? Odpověz? Tak vyřkl, nebo nevyřkl? Mluvil jsi o něm…, nebo nemluvil?“ Pilát ono „ne“ zdůraznil o něco víc, než se u soudu patří, a vyslal k Ješuovi jakýsi signál, z něhož měl vězeň cosi vyrozumět.

„Mluvit pravdu je snadné a příjemné,“ poznamenal zatčený.

„Nepotřebuji vědět,“ zarazil ho zdušeným, krutým tónem Pilát, „zda je pro tebe pravdomluvnost příjemná či nikoli. Tobě totiž nezbývá než mi prostě pravdu říct. Až ale spustíš, važ každé slovo – samozřejmě pokud se chceš vyhnout neodvratné a navíc mučivé smrti.“

Nikdo neví, co se to s prokurátorem vší Judeje stalo, ale dovolil si zvednout ruku, jíž si zdánlivě chtěl zastínit tvář před bodavou sluneční září, a za tou rukou jako za štítem vězni cosi naznačit očima.

„Tak tedy – odpověz,“ pronesl významně, „zda znáš jistého Jidáše z Kariotu a cos mu říkal o cézarovi, pokud jsi mu něco takového říkal?“

„To bylo tak,“ rozpovídal se ochotně vězeň. „Předevčírem večer jsem se u chrámu seznámil s jedním mladíkem, který se mi představil jako Jidáš z města Kariotu. Pozval mě do svého domu v Dolním Městě a pohostil mě…“

„Takže to byl také dobrý člověk,“ šlehl v očích prokurátorových ďábelský žár.

„Moc dobrý, a také zvídavý,“ potvrdil vězeň, „o mé myšlenky jevil mimořádný zájem a přijal mě velmi pohostinně…“

„Rozsvítil lampy…,“ zapitvořil se skrze zuby přesně po vyslýchaném Pilát a jeho zrak znovu zaplanul.

„Ano,“ přisvědčil Ješua, poněkud překvapený prokurátorovou jasnozřivostí, „a pak mě požádal, abych vyslovil svůj názor na státní moc. Neobyčejně ho to zajímalo.“

„S čímpak ses mu svěřil?“ otázal se Pilát. „Nebo mi snad chceš namluvit, žes to zapomněl?“ zazněla v jeho hlase odevzdaná beznaděj.

„Mimo jiné jsem říkal, že každá moc je násilí činěné na lidech a že jednou přijde doba, kdy tu nebude ani moc králů, ani žádná jiná moc. Člověk vstoupí do království pravdy a spravedlnosti, kde nebude světské vlády zapotřebí.“

„A dál?“

„Dál už nebylo nic,“ pokrčil rameny vyslýchaný, „protože vtom do domu vtrhli nějací lidé, svázali mě a odvedli do vězení.“

Tajemník ve snaze nic nevynechat hbitě do pergamenu vepisoval slovo za slovem.

„Na světě nikdy nebylo, není a nebude větší a pro lid nádhernější moci, než je moc císaře Tiberia!“ zmohutněl dosud namožený a neduživý hlas Pilátův.

Prokurátor neznámo proč nenávistně zíral na tajemníka a strážce.

„A ty, šílený zločinče, nejsi povolán k tomu, abys o ní rozumoval! Stráže, ven!“ zařval najednou prokurátor, otočil se k tajemníkovi a dodal: „Zanechte mě s vězněm o samotě, tohle je záležitost státního významu.“

Strážci pozvedli svá kopí, a rytmicky klapajíce okovanými střevíci, se odebrali do zahrady. Za strážemi odešel i tajemník.

Ticho na kolonádě po jistou dobu narušoval jen zpěv vody ve fontáně. Pilát se díval, jak nad trubkou tančí vodní terčík, jehož kraje se odlamovaly a v pramíncích padaly dolů.

Jako první se ozval vězeň:

„Jak vidím, asi se stalo něco zlého – jen kvůli tomu, že jsem hovořil s tím mládencem z Kariotu. Nemohu se ale zbavit předtuchy, vladaři, že se mu přihodí velké neštěstí, a je mi ho líto.“

„Já bych řekl,“ ušklíbl se poněkud nesrozumitelně prokurátor, „že na světě se najde leckdo, koho bys měl litovat o dost víc než Jidáše z Kariotu, protože tomu se povede mnohem hůř než Jidášovi…! Ale budiž! Takže bohorovný vrah z přesvědčení Marek Krysolov nebo lidé, kteří tě, jak vidím,“ a prokurátor ukázal na zohavenou Ješuovu tvář, „za tvá kázaní bili, lupiči Dismas a Gestas, kteří se svými spřeženci zabili čtyři vojáky, a nakonec i ten špinavý zrádce Jidáš – to všechno jsou podle tebe dobří lidé?“

„Ano,“ přikývl vězeň.

„A nastane království pravdy?“

„Nastane, pane,“ odpověděl přesvědčeně Ješua.

„To nenastane nikdy!“ zařval najednou Pilát tak strašlivě, že Ješua mimoděk ucouvl. Přesně takovým hlasem řval před mnoha lety v Panenském údolí na své jezdce: Rubejte je! Rubejte hlava nehlava! Dostali obra Krysolova! Nato hlas ztrhaný někdejším štěkáním povelů stoupl ještě víc a ječel slova tak, aby je bylo slyšet i v zahradě: „Jsi zločinec! Zločinec! Zločinec!“

Pak se již mnohem tišeji zeptal:

„Věříš v nějaké bohy, Ješuo Ha-Nocri?“

„Bůh je jen jeden,“ odpověděl Ješua, „a v toho věřím.“

„Tak se k němu pomodli! Co nejvroucněji! Ačkoli,“ Pilátův hlas se jakoby zasekl, „ono to stejně nepomůže. Jsi ženatý?“ otázal se Pilát neznámo proč smutně a sám najednou nechápal, co se to s ním děje.

„Ne, jsem sám.“

„Jak já to město nenávidím…,“ zamumlal zničehonic prokurátor, zimničně se ošil a promnul si ruce, jako by si je chtěl umýt, „lepší by pro tebe bylo, kdyby tě někdo podřízl ještě předtím, než ses s Jidášem setkal.“

„Co kdybys mě přece jen pustil, vladaři,“ poprosil najednou Ješua, do jehož slov se vkradla obava, „vždyť já dobře vím, že mě chtějí usmrtit.“

Pilátova tvář se zkroutila křečí. Obrátil k Ješuovi horečnaté oči s bělmy protkanými rudým žilkovím a řekl: „Ty si myslíš, nešťastníku, že římský prokurátor pustí na svobodu člověka, jenž před ním vyřkl věci, které jsem od tebe právě slyšel? Ó bohové, bohové! Nebo si snad myslíš, že jsem ochoten zaujmout tvé místo? Ale já tvé myšlenky nesdílím! A teď poslouchej: Pokud od tohoto okamžiku prohodíš jediné slovo, pokud s někým zapředeš rozmluvu, střez se mě! To ti povídám – střez se mě…!“

„Ale pane…“

„Mlč!“ zakvílel Pilát, provázející šíleným pohledem vlaštovku, která opět přitřepotala na balkon. „Ke mně!“ zvolal poté.

Když se tajemník a stráže vrátili na svá místa, Pilát oznámil, že potvrzuje trest smrti, vynesený na zasedání malého synedria nad zločincem Ješuou Ha-Nocrim, a tajemník tato jeho slova zanesl do pergamenu.

O minutu později už před prokurátorem stál Marek Krysolov. Pilát mu nařídil, aby zločince předal veliteli tajné služby, a zároveň mu přikázal, že Ješua Ha-Nocri musí být držen stranou dalších vězňů a že stráže tajné služby mají pod hrozbou těžkého trestu zakázáno o čemkoli s Ješuou mluvit či odpovídat na jakékoli jeho otázky.

Na Markovo znamení se kolem Ješuy shlukla stráž a odvedla ho.

Pak před prokurátorem stanul světlovousý krasavec s orlími péry v hřebeni přílbice, s blyskotavými zlatými lvími tlamami na hrudi, se stejně zlatým kováním na řemení nesoucím meč, ve vysokých botách na trojité podrážce, zašněrovaných až ke kolenům, a v rudém plášti přehozeném přes levé rameno. Byl to legát.

Prokurátor se ho zeptal, kde je sebastská kohorta. Legát mu sdělil, že sebastští vymezili prostor pro lid na náměstí před jízdárnou, kde bude veřejně vyhlášen trest pro zločince.

Prokurátor vydal pokyn, aby legát vyčlenil z římské kohorty dvě centurie. Jedna z nich pod Krysolovovým vedením bude doprovázet odsouzence a vozy s katy i nezbytnými popravčími pomůckami cestou na Golgotu, a až tam dojde, vytvoří další kordon. Druhá bude na Lebčí vrch vypravena hned a neprodleně obsadí prostor kolem popraviště. Pro stejný účel, tedy pro ochranu hory, měl legát na prokurátorovu žádost vyslat také jeden pomocný jízdní pluk – syrskou alu.

Jakmile legát opustil sloupořadí, nařídil prokurátor tajemníkovi, aby do paláce pozval hlavu synedria, dva jeho další členy a velitele jeruzalémské chrámové stráže, ale vzápětí poprosil, zda by vše nešlo zařídit tak, že by ještě před schůzkou se všemi těmito muži mohl promluvit s představeným synedria mezi čtyřma očima.

Prokurátorův příkaz byl splněn rychle a přesně, a ještě než slunce, které v těchto dnech Jeruzalém spalovalo se zběsilostí vskutku nezvyklou, stačilo dospět k zenitu, sešli se na horní terase zahrady u dvou mramorových bílých lvů střežících schodiště prokurátor Judeje a předsedající synedria, velekněz Josef Kaifáš.

V zahradě bylo ticho. Jakmile však Pilát z kolonády vykročil na sluncem bičovanou horní terasu s palmami na olbřímích sloních nohách, z níž se prokurátorovu pohledu nabízelo panorama celého tolik nenáviděného Jeruzaléma s visutými mosty, pevnostmi, ale především s nepopsatelným mramorovým kvádrem, krytým zlatými dračími šupinami – Jeruzalémským chrámem –, Pilátovo citlivé ucho zaznamenalo kdesi daleko dole, přesně tam, kde kamenná stěna oddělovala dolní terasu palácové zahrady od hlavního náměstí, temný hukot, z nějž občas vystřelovaly vzdálené, nezřetelné zvuky – cosi jako steny či úsečné výkřiky. Prokurátor pochopil, že na náměstí se už shromáždil mnohatisícový dav obyvatel Jeruzaléma, zjitřených posledními nepokoji, že ten dav netrpělivě očekává rozsudek a že v něm povykují rtuťovití prodavači vody.

Prokurátor začal tím, že pozval velekněze do spásného stínu kolonády; Kaifáš se však zdvořile omluvil a vysvětlil, že v předvečer svátku něco takového udělat nemůže. Pilát si přes mírně lysající hlavu přehodil kápi a promluvil. Rozhovor se odehrával v řečtině.

Pilát řekl, že prozkoumal případ Ješuy Ha-Nocriho a potvrzuje rozsudek smrti.

Takže – tento svět by dnes měli skrze trest nejvyšší opustit tři odsouzenci, Dismas, Gestas a Bar-Rabban, a k nim ještě přibyl ten Ješua Ha-Nocri. Dva prvně jmenovaní, kteří si vzali do hlavy, že budou lid ponoukat ke vzpouře proti cézarovi a byli v boji jati římskou mocí, spadají do pravomoci prokurátorovy, proto by již nemělo smyslu dál o nich jednat. Dva další, Bar-Rabbana a Ha-Nocriho, dopadly zdejší úřady a soudil je synedrion. Podle zákona i podle zvyklostí ale bude třeba jednoho z nich pustit na svobodu – na počest právě začínajícího svátku Velké noci.

Prokurátor by proto rád věděl, koho z těch dvou synedrion propustí – Bar-Rabbana, nebo Ha-Nocriho?

Kaifáš chápavě sklonil hlavu a odpověděl:

„Synedrion prosí o volnost pro Bar-Rabbana.“

Prokurátor dobře věděl, co mu velekněz odpoví, jeho úkolem však bylo předvést, jak ho ta odpověď zaskočila.

Což Pilát také učinil, a to vskutku mistrně. Obočí v pyšné tváři se posunulo vzhůru a prokurátor s údivem pohlédl veleknězi rovnou do očí.

„Musím se přiznat, že taková odpověď mě věru zaráží,“ pronesl vladař měkce, „a obávám se, zda tu nedošlo k nějakému nedorozumění.“

Pilát tím řekl vše. Římská moc se ani v nejmenším nehodlá dotknout práv místního vysokého duchovenstva, což velekněz jistě dobře ví, ale v tomto případě došlo k jasné chybě. A římská moc si samozřejmě přeje nápravu.

A vskutku: poklesky Bar-Rabbanovy a Ha-Nocriho jsou co do závažnosti nesrovnatelné. Zatímco ten, jehož prokurátor jmenoval jako druhého, je zjevně bloud a provinil se jen veřejným pronášením pošetilých řečí, matoucích lid Jeruzaléma a některých dalších míst, Bar-Rabban má na svědomí viny mnohem závažnější. Jako by nestačilo, že si dovolil vyzývat k přímé vzpouře, při svém zatýkání zabil jednoho vojáka stráže. Bar-Rabban je daleko nebezpečnější než Ha-Nocri.

S ohledem na právě řečené proto prokurátor velekněze prosí, aby rozhodnutí bylo ještě jednou přezkoumáno a aby synedrion nakonec dal svobodu tomu, kdo méně škodí, což je bezpochyby Ha-Nocri. Tak tedy…?

Jenže Kaifáš tichým, leč pevným hlasem prohlásil, že synedrion případ pozorně prošetřil a ještě jednou opakuje, že je odhodlán dát svobodu Bar-Rabbanovi.

„Co to slyším? Takže dokonce i mého zastání je málo? Zastání toho, jehož ústy tu promlouvá Řím? Opakuj to potřetí, veleknězi!“

„Také potřetí ti pravím, že na svobodu půjde Bar-Rabban,“ děl polohlasně Kaifáš.

Ortel zazněl a již nebylo o čem mluvit. Ha-Nocri odejde navždy a strašlivé kruté bolesti prokurátorovy nebude mít kdo vyhojit; na ty není léku – snad vyjma smrti. Nebyla to však tato představa, co Piláta tolik zdrtilo. Celou jeho bytostí bloudil týž nepochopitelný stesk, který ho zaskočil již na kolonádě. Ihned se pokusil si ho vysvětlit, ale bylo to podivné vysvětlení: prokurátorovou myslí bleskl nejasný dojem, že s odsouzencem cosi neprobral až do konce nebo možná něco až do konce nevyslechl.

Pilát tu myšlenku zapudil – odlétla stejně překotně, jako předtím vytanula. Odlétla, jenže stesk zůstával stejně kormutlivý, protože ho nedokázalo prosvětlit ani další bezděčné pomyšlení, jež jen krátce šlehlo jako blesk a okamžitě zase pohaslo: Nesmrtelnost… To byla nesmrtelnost…! Ale čí?! Tomu prokurátor neporozuměl, ale pouhé prchavé vědomí oné tajemné nesmrtelnosti ho zmrazilo i ve slunečním žáru.

„Budiž,“ řekl prokurátor, „ať je tedy po vašem.“

Vzápětí se rozhlédl, objal očima svět kolem sebe a užasl nad jeho proměnou. Zmizel keř obtěžkaný růžemi, zmizely cypřiše kolem horní terasy a také granátovník a bílá socha uprostřed zeleně, a dokonce i zeleň sama. To vše zastřelo jakési šarlatové mračno, v němž se pohupovalo a odplouvalo vodní rostlinstvo, a spolu s rostlinstvem se dal do pohybu i sám Pilát. Uchvátil ho hněv z nejstrašnějších – dusivý a spalující hněv bezmoci.

„Je mi těžko,“ vypravil ze sebe Pilát, „moc těžko.“

Vlhkou, studenou rukou škubl za sponu límce, až spadla do písku.

„Je dusno, někde asi zuří bouře,“ ozval se Kaifáš, který ze zbrunátnělé prokurátorovy tváře nespouštěl oka a již tušil všechny strázně, jež ho ještě čekají. Ó, jak hrozivý je tohoto roku měsíc nisán!

„Ne ne,“ řekl Pilát, „to není z dusna, těžko je mi z tebe, Kaifáši.“ Pilát přimhouřil oči, pousmál se a dodal: „Měj se na pozoru, veleknězi!“

V Kaifášových temných očích krátce zajiskřilo a jeho tvář zaplavil podiv, mimochodem stejně důvěryhodný, jako byl před chvílí podiv prokurátorův.

„Slyším dobře, prokurátore?“ pronesl hrdě a zdrženlivě Kaifáš. „Chceš mi vyhrožovat po vynesení rozsudku, který jsi ty sám potvrdil? Copak to jde? Jsme uvyklí tomu, že než římský prokurátor něco vyřkne, uvážlivě volí slova! Aby nás tu tak někdo slyšel, pane…“

Pilát upřel na velekněze mrtvé oči a se zaťatými zuby se pokusil o úsměv.

„Tady, veleknězi? Kdo by nás tady mohl slyšet? Cožpak se podobám tomu mladému pobloudilému tulákovi, jehož dnes čeká poprava? Cožpak jsem nerozumný hoch, Kaifáši? Já dobře vím, co mám říkat a kde to mám říkat. Zahradu i palác střeží vojáci tak neprodyšně, že sem sebemenší skulinou neproklouzne ani myš! Ale co myš – sem se nevkrade ani… jak že se to jmenuje… ten z města Kariotu. Ostatně, zdalipak ho znáš, veleknězi? A pak… kdyby se sem náhodou někdo takový vloudil, trpce by litoval, což mi jistě věříš… Ty ale věz, veleknězi, že od této chvíle nebudeš mít klidu! Ani ty, ani tvůj národ,“ a Pilát namířil prstem do dáli, tam, kde vysoko ve slunci plápolavě zářil chrám. „To ti pravím já, Pilát Pontský, harcovník Zlaté Kopí!“

„Však vím, vím!“ odvětil neohroženě černovousý Kaifáš a v jeho očích se zablýsklo. „Lid vší Judeje dobře ví, jak krutou nenávist k němu chováš a kolik útrap mu ještě způsobíš – jenže ty ho nezhubíš! Bůh nás ochrání! A také všemohoucí cézar nás vyslyší a zaštítí nás před katanem Pilátem!“

„To ne!“ zvolal Pilát a cítil, jak je mu slovo od slova líp a líp: už se nemusel přetvařovat, už nemusel pracně volit výrazy. „U cézara sis na mě stěžoval zbytečně často a moc, a teď přišla má chvíle, Kaifáši! Teď poletí zpráva ode mě, ovšem ne k místodržícímu do Antiocheje, ani do Říma, ale přímo na Capri, k samotnému panovníkovi – zpráva o tom, jak tady v Jeruzalémě ochraňujete před smrtí zavilé rebelanty. Já Jeruzalém nenapojím vodou ze Šalomounova jezera, jak jsem to k užitku všech hodlal učinit! Ne ne, voda to nebude! Jen si vzpomeň, jak jsem ve vašem zájmu musel snímat ze zdi štíty s panovníkovými iniciálami, jak jsem musel přeskupovat vojska, jak jsem nakonec musel přijet osobně a na vlastní oči se přesvědčit, co se to tu u vás děje! A pamatuj si: Nebude to jedna kohorta, kterou tu v Jeruzalémě spatříš, to rozhodně ne! Ke stěnám města přitrhne celá Fulminatova legie, přikvačí arabská jízda, a pak teprve uslyšíš, co je to trpký pláč a zoufalé sténání! Pak si teprve vzpomeneš, jak jsi zachránil Bar-Rabbana, pak teprve zalituješ, žes poslal na smrt mírumilovného kazatele a filosofa!“

Veleknězova tvář se pokryla rudými skvrnami, oči mu jen hořely. Podobně jako předtím prokurátor se i on křivě pousmál a odpověděl:

„A co ty sám – věříš tomu, cos právě řekl, prokurátore? Ale kdež, nevěříš! Ten šálitel všeho lidu nepřinesl do Jeruzaléma mír, mír určitě ne, a ty to moc dobře víš, harcovníku. Chtěls ho pustit na svobodu jen proto, aby oklamal lid, poplival naši víru a pak všechny vystavil napospas římským mečům! Jenže dokud jsem živ já, velekněz judský, nedám naši víru zprznit a své lidi ochráním. Slyšíš, Piláte?“ A Kaifáš varovně pozdvihl paži. „Jen se zaposlouchej, pane!“

Velekněz umlkl a prokurátor jako by znovu zaslechl mořský příboj, dorážející na samotné stěny zahrad Heroda Velikého. Ten šum stoupal zdola k prokurátorovým nohám a pak až k jeho tváři. Za jeho zády, někde za palácovými stavbami, se ozvaly břeskné hlasy trubek, těžké skřípění písku pod stovkami nohou a železný hřmot – prokurátor pochopil, že římská pěchota už přesně podle jeho rozkazu nastupuje na strašlivou přehlídku, která bude pro buřiče a zbojníky poslední podívanou.

„Slyšíš mě, prokurátore?“ opakoval tiše velekněz. „Snad mi nechceš tvrdit, že tohle všecko,“ Kaifáš zvedl obě ruce do výše a tmavá kápě se mu svezla z hlavy, „zavinil ten ubohý mizera Bar-Rabban!“

Prokurátor si hřbetem ruky otřel mokré chladné čelo, upřel pohled k zemi, pak se přimhouřenýma očima zadíval do nebe, zjistil, že žhavá sluneční koule mu visí téměř nad hlavou, zatímco Kaifášův stín se docela schoulil u lvího ohonu, a tiše a lhostejně poznamenal:

„Blíží se poledne. Nějak jsme se zapovídali, a přitom je třeba pokračovat.“

Květnatě se veleknězi omluvil, vybídl ho, aby usedl na lavičku ve stínu magnolie a počkal, až on sám povolá všechny ostatní, jejichž přítomnost byla pro poslední krátkou poradu nezbytná, a vydá ještě jeden pokyn související s popravou.

Kaifáš přitiskl dlaň k srdci, zdvořile se uklonil a zůstal v zahradě, Pilát se vrátil na kolonádu. Tajemníkovi, který ho už očekával, nařídil, aby do zahrady pozval legáta, tribuna kohorty a také dva členy synedria a velitele chrámové stráže, kteří na tuto chvíli čekali na dolní terase zahrady, v kruhovém altánu s fontánou. Pilát ještě dodal, že za okamžik se do zahrady vrátí, a zmizel v paláci.

Zatímco tajemník svolával malou schůzku, prokurátor se v šeré komnatě, chráněné před slunečním svitem temnými závěsy, sešel s jakýmsi mužem, jehož tvář zpola ukrývala kápě, přestože v místnosti mu sluneční paprsky rozhodně nijak vadit nemohly. To setkání bylo velmi krátké. Prokurátor k muži tiše prohodil několik slov, načež se oslovený vzdálil, kdežto Pilát se vrátil sloupořadím zpět do zahrady.

Tam pak, v přítomnosti všech, které si přál vidět, slavnostně a zároveň suše potvrdil, že schvaluje trest smrti nad Ješuou Ha-Nocrim, a oficiálně se členů synedria otázal, koho ze zločinců by si přáli zachovat při životě. Jakmile se dověděl, že je to Bar-Rabban, prokurátor jen konstatoval:

„Výborně!“ Pak tajemníkovi přikázal, aby vše řádně zaznamenal do protokolu, sevřel v hrsti sponu, kterou tajemník před chvílí zvedl z písku, a slavnostně prohlásil: „Je čas!“

Všichni přítomní se vydali dolů po širokém mramorovém schodišti mezi stěnami růží, z nichž stoupala omamná vůně, a sestupovali níž a níž k palácové stěně a poté k bráně ústící na velké, hladce vydlážděné náměstí, na jehož protějším konci se rýsovaly sloupy a sochy jeruzalémské jízdárny. Sotva skupinka mužů prošla branou a vystoupala na širokou tribunu vévodící celému náměstí, Pilát přeběhl pohledem přimhouřených očí celé prostranství a rychle pochopil, na čem je. Prostor, jímž právě prošel, tedy část náměstí mezi palácovou stěnou a tribunou, byl prázdný, zato přímo před sebou Pilát dlažbu už nespatřil – pozřel ji obrovitý dav. Nebýt trojitého řetězce sebastských vojáků po Pilátově levici a vojáků pomocné iturské kohorty po pravici, jistě by zaplavil jak samotnou tribunu, tak vyčištěné prostranství.

Pilát tedy vstoupil na tribunu, v pěsti mechanicky stiskl zcela nepotřebnou sponu a jeho oční víčka se přivřela. Pilát však oči nemhouřil před palčivým sluncem, to ne! Najednou prostě nechtěl vidět hlouček odsouzenců, který, jak sám velmi dobře věděl, přivádějí na tribunu hned za ním.

Jakmile zavlál vysoko na kamenném útesu nad okrajem lidského moře bílý plášť s šarlatovou podšívkou, do uší nevidoucího Piláta udeřila mohutná zvuková vlna: „Háááá…!“ Rodila se zdušeně kdesi vzadu u jízdárny, pak se postupně a na pouhých několik vteřin změnila v dunění hromu a zase opadala. Jistě, uviděli mě, pomyslel si prokurátor. Vlna ale nezanikla, neočekávaně začala znovu růst a houpavě vystoupala ještě výš než první a na ní, přesně jako když na mořském příboji kypí pěna, tentokrát skrze všechen ten hřmot zřetelně zakypěl pískot a tu a tam i ženský kvil. Odsouzence už patrně vyvedli nahoru, napadlo Piláta, a ty ženské kvičí proto, že je pošlapal dav, který se bezděky pohnul kupředu.

Chvíli vyčkal – dobře věděl, že umlčet dav, který ještě nevydechl všechno, co se nahromadilo v jeho nitru, prostě není možné a že musí umlknout sám.

Když tenhle okamžik nadešel, Pilát vymrštil pravici vzhůru a jako by jí svál poslední zbytky utichající vřavy.

Nabral do plic co nejvíc rozžhaveného vzduchu a jeho nakřáplý hlas se rozlétl nad tisíce hlav.

„Jménem cézara panovníka!“

Do uší mu udeřil několikanásobný sekaný železný pokřik – v kohortách, s kopími a praporci nad hlavou, strašlivě zařvali vojáci:

„Sláva budiž vladaři!“

Pilát zaklonil hlavu a pohlédl přímo do slunce. Pod víčky se mu rozhořel zelený oheň, od toho se vznítil mozek a do davu dopadla sípavá aramejská slova:

„Čtyři ničemové, uvěznění v Jeruzalémě za vraždy, vyvolávání neklidu a tupení zákona a víry, byli odsouzeni k hanebné smrti na sloupu. Trest bude neprodleně vykonán na Lebčím vrchu neboli Golgotě! Zločinci se jmenují Dismas, Gestas, Bar-Rabban a Ha-Nocri. Stojí zde před vámi!“

Pilát pokynul vpravo, přestože žádné zločince neviděl – jen věděl, že jsou tam, přesně na místě, kde mají být.

Dav odpověděl táhlým, jakoby udiveným či úlevným zahučením. Když ten zvuk utichl, Pilát pokračoval:

„Popraveni však budou jen tři, protože podle zákona a obyčeje nanejvýš shovívavý cézar na počest svátku Velké noci jeden z těchto opovrženíhodných životů na základě volby malého synedria a stvrzení zdejší římské moci ušetří!“

Pilát volal ta slova a zároveň utkvěle vnímal, jak je vřava postupně vytlačována velkým tichem. Jeho uši už nezaznamenávaly ani záchvěv, ani jediný vzdech, a dokonce nastal okamžik, kdy Pilát pocítil, jako by vše kolem něj zmizelo docela. Město, které tolik nenáviděl, zemřelo a stojí tu jen on sám, spalovaný kolmými paprsky, s tváří předestřenou nebi. Pilát ticho na okamžik prodloužil, a teprve pak zavolal znovu:

„Jméno toho, kdo bude přímo před vašima očima propuštěn na svobodu, je…“

Učinil ještě jednu odmlku – to jméno si zatím ponechával pro sebe a ověřoval si, zda řekl opravdu vše, protože věděl, že mrtvé město po vyslovení jména šťastlivcova znovu ožije a žádná další slova už nebudou slyšet.

„Že by to opravdu bylo všechno?“ šeptl si nezvučně Pilát. „Ano, všechno. Takže teď to jméno!“

A prostíraje nad ztichlé město ryčivé „r“, zvolal:

„Bar-Rabban!“

Náhle měl pocit, jako by slunce nad jeho hlavou břinklo, puklo a zaplavilo mu sluch všežravým požárem. V tom ohni běsnil řev, kvil, steny, chechtot a pískot.

Pilát se otočil a vykročil po tribuně zpět ke schodišti – nedíval se přitom na nic kromě různobarevné šachovnice koberců pod nohama, aby neklopýtl. Věděl, že za jeho zády prší na tribunu krupobití bronzových mincí a fíků, že lidé v ječící hordě dole šlapou jeden po druhém a snaží se vydrápat na cizí ramena – aby na vlastní oči viděli ten zázrak: Jak člověk, který už spočíval ve spárech smrti, z těchto spárů unikl, jak mu vojáci z legie rozvazují pouta, a působí mu tak palčivou bolest v pažích vykloubených během výslechů, a jak se on sám se svraštělým čelem a temnými vzdechy přece jen vzmáhá k šílenému, nesmyslnému úsměvu.

Věděl, že v témž okamžiku už stráže vlečou k bočním schůdkům tři zbylé se svázanýma rukama, aby je vyvedly na silnici směřující k západu, k Lebčímu vrchu Golgotě. Teprve když se ocitl za tribunou, za její zadní stěnou, Pilát otevřel oči a věděl, že je v bezpečí – odsouzence už spatřit nemůže.

Ke stenům postupně utichajícího davu se přimísil důrazný křik vyvolavačů, kteří tu aramejsky, tu zase řecky opakovali všechno to, co z tribuny právě oznámil prokurátor. Mimoto k jeho sluchu dolétl i drkotavý, cvrčivý a stále se blížící dusot kopyt a hlas trubky, která právě cosi krátce a vesele vykřikla. Těmto zvukům v ústrety odpověděl pronikavý hvizd kluků ze střech domů v ulici, vedoucí z tržiště na náměstí před jízdárnou, a volání „Pozor! Z cesty!“

Voják osiřele trčící uprostřed vyklizené části náměstí s praporcem v ruce jím prudce mávl a prokurátor, legát, tajemník i strážní se zastavili.

Na náměstí se do šíře rozlila cválající jízdní ala, přehnala se kolem davu a uličkou pod kamennými hradbami porostlými vinohradem se nejkratší cestou řítila ke Golgotě.

Když se kolem Piláta mihl velitel jízdy, Syřan, malý jako chlapec a tmavý jako mulat, cosi vysokým hlasem vyštěkl a tasil z pochvy meč. Jeho nerudný vraník zbrocený potem se poděsil a vzepjal na zadní. Velitel vrazil meč zpátky do pochvy, švihl koně bičíkem po šíji, zkrotil ho a vyrazil do uličky, přecházeje ze cvalu v trysk. V mračnech prachu ho po trojicích následovali ostatní jeho muži, nad jejichž hlavami se rozeskákaly hroty lehkých bambusových pík, a kolem prokurátora se řítily jejich tváře s vesele vyceněnými třpytivými zuby, ve stínu bílých turbanů ještě snědší než ve skutečnosti.

Ala zvířila prach až do nebe, vtekla do uličky a jako poslední kolem Piláta procválal jezdec s trubkou na zádech, ohnivě blyskotající ve slunci.

Pilát si zakryl tvář před prachem a nespokojeně se zašklebil, ale pak šel dál, k bráně palácové zahrady, a za ním se vydali i legát, tajemník a stráž.

Bylo kolem desáté hodiny dopolední.

KAPITOLA TŘETÍ

DŮKAZ SEDMÝ

„Ano, bylo kolem desáté hodiny dopolední, velevážený Ivane Nikolajeviči,“ konstatoval profesor.

Básník si přejel dlaní po tváři, jako by právě procitl, a zjistil, že na Patriarchovy rybníky klesl večer.

Voda zčernala a po hladině klouzala lehká loďka – bylo slyšet jen šplouchání vesel a chichotání jakési slečinky. V alejích na lavičkách už se tu a tam objevili lidé, ale i tentokrát jen po třech stranách parkového čtverce – vyjma té, kde seděli naši debatující.

Nebe nad Moskvou vybledlo a vysoko na něm se dal spatřit zatím nikoli zlatý, nýbrž bílý úplněk. Dýchalo se mnohem snáz a hlasy pod lipami zněly měkčeji, tak nějak podvečerně.

Čím to, že jsem si nevšiml, jak stihl dát dohromady celou povídku? pomyslel si ohromeně Bezdomovec. A ke všemu už je večer! Nebo že by to nebylo jeho vyprávění, že bych usnul a všechno se mi jen zdálo?

Nezbývalo ale než se domnívat, že profesor to vše přece jen opravdu vylíčil – jinak by člověk byl nucen připustit, že se totéž zdálo i Berliozovi, který hloubavě zapátral v cizincově tváři a poznamenal:

„Vaše vyprávění bylo neobyčejně zajímavé, profesore, i když k evangelním příběhům má hodně daleko.“

„Proboha,“ ušklíbl se shovívavě profesor, „ale kdo jiný než vy by měl vědět, že naprosto nic z toho, co se píše v evangeliích, se ve skutečnosti nikdy neodehrálo, a že pokud se začneme evangelia dovolávat jakožto historického pramene…“ Pousmál se ještě jednou a Berlioz strnul, protože přesně totéž říkal Bezdomovcovi, když kráčeli Malou Bronnou k Patriarchovým rybníkům.

„Máte pravdu,“ přisvědčil Berlioz, „ale obávám se, že byste sotva našel člověka schopného dosvědčit, že to, co jste nám právě vykládal, se skutečně odehrálo!“

„Tak to prosím ne. Nějaká svědek se rozhodně vynajde,“ prohlásil najednou lámaně, leč mimořádně sebejistě profesor a velice spiklenecky oběma naslouchajícím naznačil, aby přisedli blíž.

Naklonili se k němu z obou stran a on jim tlumeně řekl – tentokrát už zase zcela bez přízvuku, který kdovíproč tu mizel, tu se zase objevoval:

„Jde o to…,“ profesor se polekaně rozhlédl a pokračoval šeptem, „že jsem toho všeho byl osobně účasten. Byl jsem i u Piláta Pontského na balkoně, i v zahradě při rozmluvě s Kaifášem, i na tribuně, jenže vždy tajně, inkognito, abych tak řekl, proto vás moc prosím: Nikomu ani slovo, zůstane to jen mezi námi. Pššššt…!“

Nastalo ticho a Berlioz zbledl.

„A… a jak dlouho jste vlastně v Moskvě?“ otázal se rozechvělým hlasem.

„Já? Já do Moskvy právě přijel!“ broukl profesor roztržitě. Oba přátelé mu teprve v tuto chvíli pohlédli do očí a přesvědčili se, že to levé, zelené, je dokonale šílené, kdežto pravé je prázdné, černé a mrtvé.

Vida, tím se nám to vysvětlilo! pomyslel si zmateně Berlioz. Němec sem nepříčetný buď už přijel, nebo se pomátl tady u Patriarchových rybníků. No to je mi historie!

A opravdu – tahle domněnka vysvětlovala všechno: jak neuvěřitelnou snídani u nebožtíka Kanta či přihlouplé řeči o Anušce a slunečnicovém oleji, tak věštbu o uťaté hlavě a kdovíco ještě – profesor byl prostě blázen.

Berlioz si neprodleně uvědomil, co je třeba podniknout. Zaklonil se přes opěradlo lavičky a za profesorovými zády na Bezdomovce významně zamrkal – hlavně se s ním nehádej a nevzdoruj mu – ale zkoprnělý básník signálům neporozuměl.

„Ano, ano, ano,“ přitakal proto dychtivě Berlioz, „to všechno je samozřejmě možné! Dokonce víc než možné: ten Pilát Pontský, kolonáda, atakdále… Prosímvás pěkně, a vy jste přijel sám, nebo s chotí?“

„Sám, já jsem totiž vždycky sám,“ odvětil trpce profesor.

„Aha.A kde máte věci, profesore?“ vyptával se pátravě Berlioz. „V Metropolu? Nebo kde jste se ubytoval?“

„Myslíte já? Nikde,“ pravil pološílený Němec, jehož zelené oko teskně a divě bloudilo po Patriarchových rybnících.

„No to snad ne! A kde tedy budete bydlet?“

„Přece ve vašem bytě,“ vybafl najednou s nečekanou neomaleností ten zběsilec, a ještě k tomu rošťácky mrkl.

„Tak… to jsem velice rád,“ zablekotal Berlioz, „ale moc pohodlí si u mě neužijete… Zato třeba v Metropolu jsou luxusní pokoje, je to prvotřídní hotel…“

„A ďábel podle vás taky není?“ zeptal se najednou vesele šílenec Ivana Nikolajeviče.

„Taky ne…“

„Nepři se s ním!“ pronesl jen rty Berlioz, který se znovu vrhl za profesorova záda a vysílal k Ivanovi zoufalé škleby.

„Žádnej ďábel neexistuje!“ řval Ivan Nikolajevič, ze všeho toho blábolu celý zpitomělý, něco docela jiného, než by chtěl. „To je snad za trest! Nechte si toho cvokaření!“

A duševně chorý se rozchechtal tak, až z lipové koruny nad hlavami sedících poplašeně vyrazil vrabčák.

„Tak tohle je vskutku výjimečně zajímavé,“ zmítal se smíchy profesor, „protože ať se vás člověk zeptá na co chce, nic pro vás neexistuje!“ Euforie najednou pominula, profesor, jak je konec konců u psychicky nemocných běžné a pochopitelné, upadl do opačného extrému a tentokrát vztekle vykřikl: „Inu, jak je ctěná libost, když neexistuje, tak neexistuje!“

„Proboha, uklidněte se, profesore, jenom se prosímvás uklidněte,“ mumlal Berlioz, který se bál, aby nemocného příliš nerozrušili, „poseďte ještě chvilku tady se soudruhem Bezdomovcem, já zatím sběhnu za roh, někam si brnknu a pak vás doprovodíme, kam si budete přát. Vždyť vy naše město vůbec neznáte.“

Je třeba uznat, že Berliozův plán neměl chybu: opravdu bylo třeba doběhnout k nejbližšímu telefonu a sdělit cizinecké policii, že u Patriarchových rybníků sedí jeden zahraniční poradce a zmítá se ve stavu evidentně nenormálním. A že je tudíž třeba neprodleně jednat, aby se vše náhodou nezvrtlo v nějakou nezvládnutelnou nepříjemnost.

„Jdete telefonovat? Ale prosím, zatelefonujte si,“ souhlasil smutně pacient a najednou zaprosil: „Jen vás, ještě než se rozloučíme, naposledy zapřísahám – uvěřte alespoň tomu, že ďábel existuje! Víc od vás nežádám. Rád bych vás upozornil, že je tu i sedmý důkaz, ten nejspolehlivější! Právě vy se s ním za okamžik seznámíte.“

„No dobře, dobře,“ chlácholil ho s falešnou laskavostí v hlase Berlioz, mrkl na rozladěného básníka, jemuž se představa hlídání šíleného Němce ani trochu nezamlouvala, a rozběhl se k tomu východu z parku kolem Patriarchových rybníků, co je na rohu Bronné a Jermolajevské.

Profesor jako by se rázem uzdravil a upokojil.

„Michaile Alexandroviči!“ křikl za odbíhajícím Berliozem.

Ten sebou trhl, otočil se, ale pak se uklidnil myšlenkou, že jeho jméno a jméno po otci profesor bude také znát z novin. A profesor přiložil dlaně k ústům a zavolal:

„Nepřejete si, abych zatelegrafoval vašemu strýčkovi do Kyjeva?“

Berlioz znovu ztuhl. Odkud může ten pomatenec vědět o existenci jeho strýce z Kyjeva? O tom přece noviny nic nesdělují! Prachsakra, aby tak nakonec měl pravdu Bezdomovec. Co když jsou ty doklady opravdu padělané? V každém případě velmi zvláštní existence… Ale především je třeba zavolat! Okamžitě zavolat! Však oni si s ním poradí raz dva…

Berlioz už nic neposlouchal a vyrazil dál.

A vtom, těsně před východem z parku, se z lavičky šéfredaktorovi v ústrety zvedl přesně ten občan, který se předtím v plném odpoledním slunci zhmotnil z mastného žáru. Tentokrát však už nebyl éterický, ale naprosto obyčejný, z masa a krve, a Berlioz v počínajícím soumraku spolehlivě zaznamenal, že knírek má jako ptačí pírka, očka maličká, ironická a podnapilá, a že jeho kalhoty jsou kostkované a vytažené tak vysoko, až je vidět špinavé bílé ponožky.

Michail Alexandrovič se málem dal na ústup, ale pak se uchlácholil pomyšlením, že je to jen hloupá shoda okolností a vůbec – že teď není kdy lámat si s něčím takovým hlavu.

„Nehledáte náhodou turniket, občane?“ dotázalo se puklým tenorem kostkované individuum. „Tudy prosím! Rovně, a budete zrovínka tam, kam spěcháte. Možná byste moh za tu informaci přispět na lahvinku…, myslim vyprošťovací…, starýmu regenschorimu!“ zapitvořilo se individuum a teatrálně smeklo čapku žokejku.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Mistr a Markétka.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.