Kate Mortonová

TAJEMSTVÍ LETNÍHO ODPOLEDNE

The Secret Keeper

Copyright © Kate Morton 2012

All rights reserved

Translation © Hana Krejčí 2014

ISBN 978-80-249-4060-1

PRVNÍ ČÁST

LAUREL

1

Anglický venkov, osamělá farma, letní den na začátku šede-sátých let. Skromné, zpola hrázděné stavení. Na západní straně z trámů místy oprýskává bílý nátěr, po omítce se šplhá plamínek. Z komína se kouří a stačí jeden pohled, abyste věděli, že pod ním na sporáku bublá něco dobrého. Zeleninové políčko založené jednoduše hned za domem, hrdý lesk okenních tabulek zalitých do olova, pečlivě naskládané střešní tašky.

Kolem domu obíhá laťkový plot, dřevěná branka se západkou odděluje zahradu od okolních luk a mlází za nimi. Mezi pokroucenými stromy protéká potok. Stejně jako před staletími poskakuje po kamenech, třpytí se na slunci a mizí ve stínu, ale jeho zurčení není z farmy slyšet. Je příliš daleko. Dům je usazený na konci dlouhé prašné příjezdové cesty a z okresní silnice nesoucí stejné jméno ho není vidět.

Kromě občasných závanů brízy vládne všude tichá nehybnost. O pergolu porostlou vistárií jsou opřené dvě bílé obruče na hula hoop, hit posledního léta. Hadrová panenka, černoch s velkýma plstěnýma očima, drží s výrazem přezíravé shovívavosti hlídku na výhodném stanovišti v košíku na kolíčky zavěšeném na zelené šňůře. U kůlny trpělivě čeká trakař naložený květináči.

Navzdory klidu, či spíše jeho zásluhou, je celá scéna obtěžkaná očekáváním jako divadelní jeviště těsně před okamžikem, kdy ze zákulisí vystoupí herci, kdy jsou všechny možnosti ještě otevřené, okolnosti zatím nezpečetily osud, a pak…

„Laurel!“

…. netrpělivý dětský hlásek někde opodál…

„Lau-rel, kde jsi?“

Kouzlo bylo zlomeno. Světla v sále pohasínají, opona se zvedá.

Odněkud se vynoří hejno slepic a začnou zobat mezi cihlami na cestičce, přes zahradu táhne svůj stín sojka, na blízké louce zadýchaně frká traktor. A šestnáctiletá dívka ležící na zádech vysoko nad tím vším v dřevěném domečku v koruně stromu přitiskne citronový drops, který cucá, k hornímu patru a povzdechne si…

Je to kruté, přiznala si, nechat je, aby ji hledaly, jenže kvůli vlně veder a tajemství, které žárlivě střežila, byly hry – dětské hry – nad její síly. Navíc hledání ke schovávané patří, a jak vždycky říká tatínek, hra je hra a ony se ji nikdy nenaučí, jestli se nebudou snažit. Není to její chyba, že si umí vymyslet nejlepší schovávačky. Je pravda, že jsou mladší než ona, ale zase žádná mimina.

A pak, nestála příliš o to, aby ji našly. Ne dnes. Ne teď. Chtěla jenom jedno: ležet v domečku, cítit, jak ji na stehnech šimrá tenká bavlna šatů, a mít hlavu plnou myšlenek na něho.

Na Billa.

Zavřela oči a jméno se samo od sebe napsalo elegantní růžovou kurzivou na černotu pod jejími víčky. Křiklavou, neonově růžovou. Kůže ji svrběla. Obrátila v puse bonbon s vycucaným otvorem uprostřed a balancovala s ním na špičce jazyka.

Billy Baxter.

Jak se na ni díval přes horní okraj tmavých brýlí, rty zkřivené do vyzývavého úsměvu, nad čelem napomádovaná černá patka…

Byl to jen okamžik, právě tak dlouhý, aby pochopila, že pravá láska skutečně existuje. Před třemi týdny vystoupila v sobotu se Shirley z autobusu a uviděla Billa s kamarády kouřit na schodech do tanečního sálu. Jejich pohledy se setkaly a Laurel děkovala pánubohu, že vzdát se týdenního kapesného výměnou za nové nylonky považovala za dobrý obchod.

„Vylez, Laurel!“ Irisin hlas se rozplýval v poledním vedru. „Nešvindluj!“

Laurel stiskla víčka pevněji.

Protančili spolu všechny tance. Kapela zrychlovala, Laurel se uvolnily vlasy z francouzského drdolu pečlivě okopírovaného z obálky časopisu Bunty, nohy ji bolely, ale tančila dál. Přestala, až když za ní jako guvernantka přišla Shirley, uražená, že si jí nevšímá, a oznámila jí, že jestli si nechce vykoledovat zaracha (což jí, Shirley, může být jedno), tak za chvilku jede poslední autobus. Kamarádka netrpělivě podupávala, Laurel zadýchaně vyhrkla „dobrou noc“ a Billy ji popadl za ruku a přitáhl k sobě. A ona hluboko ve svém nitru s oslňující jistotou pochopila, že na tuto nádhernou, závratnou chvíli čekala celý život.

„Dělej jak myslíš,“ vyštěkla Iris. „Ale jestli na tebe nezbyde dort, moje vina to nebude.“

Slunce se přehouplo přes nejvyšší bod. Okýnkem se do domečku na stromě prodral proužek horka a rozpálil Laurelina víčka. Posadila se, ale nechystala se úkryt opustit. Její slabost pro maminčin piškot byla pověstná, výhružka měla tedy jistou váhu – jenže se minula účinkem. Laurel velice dobře věděla, že nůž na dorty zůstal ležet na kuchyňském stole, zapomenutý ve všeobecném zmatku, když se rodina ověšená piknikovými košíky, dekami, perlivou limonádou, ručníky i novým tranzistorákem vyvalila jako velká voda z domu. Věděla to, protože když se pod záminkou hry na schovávanou vplížila do chladného příšeří v domě pro svůj balíček, zahlédla vedle mísy na ovoce nůž s červenou mašličkou na rukojeti.

Nůž ztělesňoval tradici. V historii rodiny Nicolsonových se jím krájel každý narozeninový dort, každý vánoční dort, každý dort k povzbuzení kohokoliv – a maminka na tradicích lpěla. Tudíž dokud nebude někdo vyslán, aby nůž přinesl, nemusí Laurel spěchat. A proč taky? V domácnosti, jako byla jejich, kde minuty klidu byly vzácnější než slepičí zuby, kde někdo neustále některými dveřmi procházel nebo jinými třískal, byl přímo hřích promarnit příležitost k chvilce soukromí.

A právě dnes chvilku jenom pro sebe potřebovala.

Balíček přinesl listonoš ve čtvrtek a šťastným řízením osudu mu otevřela Rose, ne Iris, Daphne nebo – pánbůh chraň – maminka. Laurel okamžitě věděla, čí jméno najde uvnitř, ale podařilo se jí vykoktat pár slov o nějaké kapele a desce, kterou jí půjčila Shirley. Snaha o zastírací manévr byla zbytečná, protože Rosina mírně řečeno nespolehlivá pozornost už patřila motýlovi, který usedl na branku.

Večer sledovali namačkaní před televizí Juke Box Jury, a zatímco Daphne srovnávala kvality Cliffa Richarda a Adama Faitha a otec bědoval nad jejich falešným americkým přízvukem a celkovým úpadkem britského impéria, vyplížila se Laurel pryč. Zamkla se v koupelně, opřela se zády o dveře a sklouzla na podlahu.

Roztřesenými prsty roztrhla obálku.

Do klína jí vypadla knížečka. Přes papír přečetla titul – Narozeniny od Harolda Pintera – a zamrazilo ji vzrušením. Neovládla se a zavřískla.

Od té doby spala s knížkou zastrčenou do povlečení polštáře. Nic pohodlného, ale líbilo se jí mít ji u sebe. Potřebovala ji mít u sebe. Bylo to důležité.

Laurel zastávala názor, že jsou okamžiky, kdy člověk dospěje na křižovatku, kdy se zčistajasna přihodí něco, co změní běh životních událostí. Jedním z takových okamžiků byla premiéra Pinterovy hry. Četla o ní v novinách a nevysvětlitelná předtucha ji přinutila vypravit se na představení. Rodičům namluvila, že jede za Shirley, na kamarádce vynutila slib, že ji neprozradí, a nasedla do autobusu do Cambridge.

Bylo to poprvé, co se někam vydala sama, a když v příšeří hlediště Arts Theatre sledovala, jak se oslava Stanleyových narozenin mění ve zlý sen, dostala se do povzneseného stavu duše, jaký nikdy dřív nepoznala. Podobal se vytržení, které zřejmě prožívaly při nedělních mších zardělé slečny Buxtonové – i když Laurel měla podezření, že jejich nadšení souvisí spíš s novým mladým farářem než se slovem božím. Jakmile se jí však krev pulzující v dramatu na jevišti přelila do hrudi a smísila se s její, ucítila, jak jí tváře planou blažeností, a pochopila. Nebyla si jistá, co přesně pochopila, ale jedno věděla nade všechny pochybnosti: že je víc věcí, pro které stojí za to žít, a že čekají na ni.

Hýčkala své tajemství a nevěděla přesně, co si s ním počít. Neměla ani mlhavou představu, jak ho vysvětlit někomu jinému, až teprve jednou večer, když ji Bill držel v náruči, přitiskla tvář k jeho kožené bundě a se vším se mu svěřila.

Laurel vytáhla z knihy dopis a znovu si ho přečetla. Byl krátký. Bill jí pouze oznamoval, že na ni v sobotu o půl třetí bude čekat s motorkou na konci cesty – že jí chce ukázat své oblíbené místečko na pobřeží.

Podívala se na hodinky. Ještě necelé dvě hodiny.

Přikyvoval, když mu vyprávěla o představení a svých pocitech, mluvil o Londýně, divadlech, kapelách v nočních klubech a Laurel zahlédla záblesky možností. Potom ji políbil. Její první skutečný polibek. V hlavě jí explodovala žárovka a všechno zalilo oslnivé bílé světlo.

Přesunula se k Daphninu zrcátku opřenému o prkennou stěnu a zadívala se na sebe. Porovnávala černé linky, které si s úzkostlivým soustředěním namalovala u očních koutků. Byly stejné. Spokojeně si načechrala ofinu a snažila se potlačit protivný pocit, že na něco důležitého zapomněla, z něhož se jí dělalo až zle. Osušku si vzala, plavky měla na sobě pod šaty a rodičům oznámila, že ji paní Hodgkinsová požádala, aby přišla na pár hodin do jejího salonu mimořádně dnes a trochu tam uklidila.

Laurel se odvrátila od zrcátka a oždibovala zatržený nehet. Neměla v povaze vykrást se z domu pod falešnou záminkou, opravdu ne. Byla hodné děvče, říkali to o ní všichni – učitelé, maminky kamarádek, paní Hodgkinsová, ale co jiného jí zbývalo? Jak by to mamince a tatínkovi vysvětlila?

Skoro jistě věděla, že rodiče nikdy nepoznali pravou lásku. Nic na tom neměnila historka o tom, jak se seznámili, kterou s oblibou vykládali. Samozřejmě, měli se rádi, ale onou poklidnou náklonností starých lidí, která se projevuje hlazením po ramenou a nesčetnými šálky čaje. Ne, povzdechla si Laurel prudce. S jistotou se dalo tvrdit, že ani jeden z nich nikdy nezažil onen druh lásky spojený s jiskřením, bušením srdce a – zrudla – tělesnou touhou.

Závan horkého vzduchu k ní zdálky přinesl matčin smích a vědomí blížícího se zlomu v jejím životě ji rozněžnilo. Maminka. Nebyla to její chyba, že ji válka připravila o mládí. Že jí bylo skoro pětadvacet, když potkala tatínka a provdala se za něho. Že dodnes začne svýma obratnýma rukama skládat lodičky z papíru, kdykoliv chce rozveselit některé ze svých dětí. Že vrcholem jejího léta byla první cena v soutěži zahrádkářského klubu a fotka otištěná v novinách (a to ne pouze místních – článek vyšel i v londýnském speciálním čísle věnovaném regionálním událostem a Shirleyin otec, londýnský právník, měl radost, že ho pro ně může vystřihnout).

Maminka předstírala rozpaky, a když tatínek výstřižek přilepil na novou lednici, protestovala, ale ne moc vehementně a nesundala ho. Kdepak, na své mimořádně dlouhé zelené fazolky byla hrdá, doopravdy hrdá. A právě tyhle věci měla Laurel na mysli. Vyplivla uzoučký srpek nehtu. Zdálo se, že oklamat osobu, jejíž pýchou jsou fazolky, je nějakým nepostižitelným způsobem laskavější než ji přimět, aby se smířila s tím, že se svět změnil.

S podváděním neměla Laurel moc zkušeností. Byli spořádaná rodina, všichni její kamarádi se tak o nich vyjadřovali. Jí do očí i – jak věděla – za jejími zády. Pro okolí se Nicolsonovi dopouštěli nanejvýš podezřelého hříchu: zjevně se měli vzájemně rádi. Jenže v poslední době se něco změnilo. Přestože se Laurel zúčastňovala veškerého obvyklého rodinného dění, uvědomovala si nový, podivný odstup. Trochu se zamračila, když jí letní vánek sčísl vlasy do tváře. Když večer všichni seděli u stolu a otec pronášel své roztomilé žertíky, kterým se všichni smáli, přestože vlastně nebyly vtipné, mívala pocit, jako by se dívala zvenčí. Jako by ostatní byli ve vlakovém kupé, pohupovali se ve stejném rodinném rytmu a ona stála na nástupišti a hleděla, jak odjíždějí.

Až na to, že ona odjede od nich. A brzy. Už si zjistila, co musí udělat: jít na londýnskou školu dramatického umění. Co tomu řeknou naši, až jim oznámím, že chci odejít z domu? Ani jednoho z nich to do světa moc netáhlo – matka od narození Laurel nebyla dál než v Londýně a představa, že se tam její nejstarší dcera hodlá přestěhovat, a dokonce zkusit pochybnou kariéru u divadla, by jí pravděpodobně vyrazila dech.

Pod ní vlálo na šňůře mokré prádlo. Jedna nohavice džínsů, které babička Nicolsonová tak nesnášela („vypadáš v nich ordinérně, Laurel, není nic horšího než dívka, která se podbízí“), plácla do druhé, až slepice s poraněným křídlem začala s vylekaným kdákáním obíhat dvorek. Laurel si nasadila sluneční brýle s bílými obroučkami a opřela se o stěnu domečku.

Problém způsobila válka. Skončila před více než šestnácti lety – zhruba tak dlouho byla na světě ona – a svět šel dál. Téměř všechno bylo teď jiné: plynové masky, uniformy, potravinové lísky a další pozůstatky po ní patřily do otcova velkého khaki kufru uloženého na půdě a nikam jinam. Bohužel se zdálo, že si to někteří lidé neuvědomují. Jmenovitě celá část populace nad pětadvacet.

Billy tvrdil, že Laurel nenajde natolik přesvědčivá slova, aby ji rodiče pochopili. Prý se tomu říká „generační propast“ a snažit se jim něco vysvětlit je marné. Je to přesně tak, jak se píše v knize Alana Sillitoea, kterou nosil stále v kapse. Od dospělých se prostě nedá očekávat, že by rozuměli svým dětem, a pokud ano, pak děláte něco špatně.

V Laurel se jako obvykle ošila slušná dívka, loajální s rodiči. Ozval se v ní zvyk bránit je a nesouhlasit s ním, ale neudělala to. Myšlenky jí sklouzly k posledním večerům, kdy se jí podařilo vyplížit se od sester, kdy s bušícím srdcem a tranzistorákem pod halenkou vkročila do konejšivého šera a vylezla na strom. V domečku poskytujícím vytouženou samotu nedočkavě naladila rádio Luxemburg a natáhla se na záda. A jak se hudba vsakovala do tmavého tichého venkovského vzduchu a přikrývala starou krajinu nejnovějšími písničkami, svrběla Laurel kůže opojným vědomím, že je součástí něčeho většího: celosvětového spiknutí, tajné organizace. Všichni příslušníci nové generace teď, ve stejný okamžik, poslouchali stejnou hudbu a chápali, že svět, budoucnost čeká právě na ně.

Otevřela oči. Vzpomínka se rozplynula, ale hřála ji dál. Laurel se spokojeně protáhla a sledovala dráhu havrana protínající na obloze otrhanou záplatu mraku. Leť, ptáčku, leť. Budu jako ty, jen co mi bude osmnáct a vyjdu ze školy. Dívala se dál a zakázala si mrknout, dokud z havrana nezbyla jen tečka na vzdálené modři. Říkala si, že jestli to vydrží, rodiče pochopí její pohled na život a budoucnost se bude vyvíjet hladce.

Oči se jí zalily vítězoslavnými slzami. Sklouzla pohledem zpátky k domu, k oknu svého pokojíku, k astrám, které s maminkou vysázely nad hrobem kocoura Constabla, ke štěrbině mezi cihlami, v níž – jak trapné! – dřív nechávala vzkazy pro skřítky.

V paměti jí uvázlo i pár střípků z doby před Greenacres: jak jako malá holčička vybírá z louží na pobřeží mořské šneky nebo večeří v přední místnosti babiččina penzionu. Ale byly to spíš sny než vzpomínky. Farma byla jediným domovem, který znala. A přestože o vlastní křeslo nikdy nestála, ráda se večer co večer dívala na rodiče, jak sedí každý ve svém, a když usínala, věděla, že si spolu na druhé straně tenké zdi tiše povídají a že jí stačí vztáhnout ruku, aby šťouchla do některé ze sester.

Bude se jí po nich stýskat, až odejde.

Zamrkala. Budou jí chybět. Ta jistota se jí náhle usadila v žaludku jako těžký kámen. Braly si její šaty, zlomily jí několik rtěnek, poškrábaly desky, ale budou jí chybět. Jejich hlučnost i tělesné teplo, pohyby, šarvátky, nakažlivá radost. Byly jako smečka štěňat dovádějících ve společném pokoji. Kdo je neznal, toho odrovnaly a dělalo jim to dobře. Holky Nicolsonovy: Laurel, Rose, Iris a Daphne, zahrada dcer, jak vzletně říkával tatínek, když si dal o jedno pivo víc. Nezvedené až hrůza, prohlašovala babička, když k ní přijely na prázdniny.

Zaslechla vzdálené výkřiky a ječení, rozmazané zvuky léta u potoka. Cosi v jejím nitru se sevřelo, jako když se utáhne lano. Uměla si je představit jako starý obraz. S halenkami zastrčenými do trenýrek se nahánějí v mělčinách: Rose unikla do bezpečí na balvanech, máchá si tenké kotníky ve vodě a ohání se mokrým klackem. Iris se nějakým způsobem zmáčela a teď zuří. Daphne s lokýnkami jako vývrtky se prohýbá smíchy.

Na travnatém břehu je rozložená stará pikniková deka a maminka stojí po kolena ve vodě v ohybu, kde je proud nejsilnější, a vypouští poslední lodičku. Tatínek je pozoruje. Kalhoty má vykasané, od rtů mu visí cigareta a na tváři – Laurel ho viděla naprosto zřetelně – se mu usadil obvyklý výraz mírného údivu, jako by nevěřil štěstí, které ho potkalo a přineslo ho právě nyní právě sem.

Chlapeček se brouzdá u tatínkových nohou a s výskotem natahuje ruce po maminčině lodičce. Světlo životů jich všech…

Chlapeček. Samozřejmě že má jméno. Jmenuje se Gerald, ale nikdo mu tak nikdy neřekne. Je to jméno pro dospělého muže a on je ještě tak malý. Dnes mu budou dva roky, ale tvářičku má stále kulatou, s ďolíčky, očka mu svítí rozpustilostí – a ty jeho nožičky! Baculaté a bílé. Laurel se občas měla co držet, aby je nestiskla příliš silně. Všechny soupeřily o jeho přízeň a každá tvrdila, že právě ji má nejraději, ale Laurel věděla, že nejvíc se směje na ni.

Nemyslitelné, že by mohla zmeškat třeba jen vteřinu z oslavy jeho narozenin. Na co si to hraje, když se tak dlouho schovává na stromě, zvlášť jestli má v plánu vytratit se za Billem?

Zamračila se a přečkala vlnu palčivých výčitek, které rychle vychladly do pevného rozhodnutí. Polepší se. Sleze ze stromu, doběhne do kuchyně pro narozeninový nůž a odnese ho k potoku. Bude vzorná dcera a dokonalá starší sestra. Jestli předsevzetí splní dřív, než její hodinky budou ukazovat o deset minut víc, přibude v notýsku, který neustále nosila v hlavě, deset bodů. Spěšně spouštěla opálenou nohu k první příčce a na bosém chodidle ji pošimral teplý vánek.

Později Laurel přemítala, jestli by všechno dopadlo jinak, kdyby se pohybovala o něco pomaleji. Jestli by se té hrozné události dalo zabránit, kdyby si dávala větší pozor. Ale nedávala. Noha se jí smekla a ona si nikdy nepřestane vyčítat, že tak trochu zavinila, co následovalo. Tenkrát však nemohla jednat jinak. Téměř se dusila potřebou být v centru dění, která ji náhle přepadla a byla stejně neodbytná jako předchozí touha po samotě.

Stávalo se jí to i mnohem později. Byla jako korouhvička na střeše Greenacres, její emoce se v nárazech větru prudce vychylovaly z jednoho směru na druhý. Občas to bylo podivné, děsivé a vzrušující zároveň. Jako divoká jízda na horské dráze.

A v tomto případě dokonce hrozilo zranění. V horečné snaze připojit se co nejrychleji k oslavě u potoka si odřela koleno o prkennou podlahu domečku. Sykla ostrou bolestí, podívala se na nohu a spatřila pramínek překvapivě červené krve. Místo aby slezla na zem, vrátila se nahoru a zkoumala ránu.

Seděla v domečku, hleděla na zakrvácené koleno, proklínala svůj spěch a přemítala, jestli si Billy ošklivého čerstvého strupu všimne a jak by ho mohla zamaskovat, dokud ji z úvah nevyrušil šustot přicházející od lesíku. Vlastně na něm nebylo nic zvláštního, ale nezapadal do ostatních zvuků letního odpoledne a upoutal její pozornost. Vyhlédla okénkem a uviděla Barnabyho, jak poskakuje v trávě, až mu dlouhé hedvábné uši vlají. Kousek za ním šla maminka. Mířila přes louku k zahradě a při každém kroku se látka jejích vlastnoručně ušitých šatů napnula. Na jednom jejím boku si hověl chlapeček, nožičky schované pod plátěnými kalhotkami, aby jim neublížil spalující žár.

Byli ještě daleko, ale hravý poryv větru donesl k domku matčin hlas a Laurel rozeznala melodii, jež si notovala, písničku, kterou postupně zpívala všem svým dětem. Chlapeček se smál a blaženě vykřikoval „etě, etě“, když se maminčiny prsty kradly po jeho bříšku a lechtaly ho pod bradičkou. Výjev na sluncem vyprahlé louce působil tak idylicky, až se Laurel zmítala mezi radostí, že může být svědkem jejich laškování, a závistí, že je pouhým divákem.

Jakmile matka otevřela branku a pokračovala k domu, Laurel si sklíčeně uvědomila, že se vrátila pro nůž.

S každým matčiným krokem se rozplývala její příležitost k pokání. Byla stále rozmrzelejší a rozmrzelost jí zabránila ozvat se nebo slézt dolů, naopak ji přibila k podlaze domečku. Seděla tam a se zvrácenou rozkoší se užírala, zatímco matka zmizela v domě.

Jedna z obručí sklouzla a tiše dopadla na zem. Laurel to brala jako projev solidarity a rozhodla se zůstat, kde je. Jen ať ji postrádají ještě chvíli. Půjde k potoku, až bude mít náladu. Mezitím si bude znovu číst Narozeninya představovat si svou budoucnost a život daleko odtud, kde bude krásná, duchaplná, dospělá a bez strupů na rozbitých kolenou.

Zpočátku byl pouhou šmouhou na horizontu, až na samém konci příjezdové cesty. Laurel si později nebyla jistá, co ji přimělo vzhlédnout. Když si poprvé všimla, jak se muž blíží k domu, hrklo v ní, že je to Billy, který přijel příliš brzy a rozhodl se pro ni dojít. Oddechla si, teprve až příchozí nebyl pouhou siluetou a ona rozeznala, že je naprosto nemožně oblečený. Měl na sobě tmavé kalhoty, byl bez saka, jenom v košili, zato na hlavě mu seděl staromódní klobouk.

Úlevu vystřídala zvědavost. Návštěvy na farmě byly vzácné, obzvlášť takové, které přišly pěšky, přesto v ní muž na cestě vyvolal pocit déjà vu, který nemohla nikam zařadit, ať se snažila sebevíc. Zapomněla, že trucuje, a v přepychovém bezpečí svého úkrytu se oddala pozorování.

Opřela se lokty o okenní rám a položila si bradu do dlaní. Na staršího muže nevypadal nejhůř a cosi v držení těla prozrazovalo důvěru ve vlastní počínání. Člověk, který nemá potřebu spěchat. Určitě nikdo, koho by znala, žádný otcův kamarád z vesnice ani zemědělský dělník. Pochopitelně zde byla možnost, že zabloudil, ale sotva by se někdo přišel zeptat na cestu právě k nim, do domu daleko od silnice. Že by tulák? Nebo jeden z chlapíků pronásledovaných smůlou, kteří se čas od času na farmě zastaví a jsou vděční za každou práci, co jim otec dá? Anebo – Laurel se při té děsivé myšlence zachvěla – by to mohl být chlap, o němž četla v místních novinách a o němž si dospělí s nervózním napětím vykládali, že obtěžuje rodiny a skupinky přátel, kteří si vyrazili k potoku na piknik, a leká ženy, jež jdou samy zátočinou, kam nebylo vidět.

Laurel přejel po zádech mráz. Chvíli se bála, ale potom zívla. Muž nebyl žádný zloduch, teď rozeznala, že má koženou aktovku. Obchodní cestující, který přišel matce vysvětlit, že nemůže žít bez nové encyklopedie.

A tak se zadívala jinam.

Uběhlo několik minut, nebylo jich mnoho. Další zvuk, který uslyšela, bylo Barnabyho tiché vrčení pod stromem. Vytáhla se k oknu, vyklonila přes rám a uprostřed cihlové pěšinky uviděla kokršpaněla otočeného k příjezdové cestě. Byl ve střehu a sledoval muže, který se mezitím přiblížil až k zahradě a snažil se otevřít železnou branku.

„Ticho, Barnaby,“ zavolala matka z domu. „Hned půjdeme.“ Vynořila se z příšeří chodby a zastavila se v otevřených dveřích, aby chlapečkovi pošeptala něco do ucha, dala mu pusu na naducanou tvářičku a rozesmála ho.

Za domem zavrzala branka u slepičího výběhu – panty potřebovaly jako vždycky namazat – a pes znovu zavrčel. Chlupy na vyhrbeném hřbetě se mu zježily.

„Tak dost, Barnaby,“ napomenula ho maminka. „Co to do tebe vjelo?“

Muž vyšel zpoza rohu. Ohlédla se a úsměv jí zmizel z tváře.

„Dobrý den,“ pozdravil, zastavil se a přitiskl si na spánky kapesník. „Máme dnes hezky, že?“

Chlapečkovi se obličejík rozzářil blahem. Vztáhl k příchozímu baculaté ručky a nadšeně otevíral a zavíral dlaně na uvítanou.

Takové výzvě by neodolal nikdo, a tak muž zastrčil kapesník do kapsy, přistoupil blíž a pozvedl ruku jakoby k požehnání.

Vtom se s ohromující rychlostí pohnula matka. Popadla chlapečka a nesmlouvavě ho postavila za sebe bosýma nohama na štěrk. Pro dítě zvyklé na rozmazlování a lásku byl šok příliš velký. Ublíženě se rozplakal.

Laurel pukalo srdce soucitem, ale byla jako zkamenělá, neschopná pohybu. Vlasy na šíji jí svědily. Matce se na tváři objevil výraz, jaký tam nikdy dřív neviděla. Strach, uvědomila si. Maminka se bojí.

Účinek to na Laurel mělo okamžitý. Jistoty celého dosavadního života se změnily v kouř a vítr je odvál pryč. Jejich místo zaujalo mrazivé znepokojení.

„Nazdar, Dorothy,“ oslovil matku muž. „Dlouho jsme se neviděli.“

Věděl, jak se jmenuje. Znal ji.

Mluvil dál, příliš tiše, aby ho Laurel mohla slyšet, a matka lehce přikyvovala. Poslouchala, co jí říká, naklonila hlavu na stranu a pozvedla tvář ke slunci. Na vteřinku zavřela oči.

Všechno, co následovalo, se odehrálo rychle.

Průzračně stříbrný záblesk si bude Laurel pamatovat po zbytek života. Prchavou krásu okamžiku, kdy se sluneční světlo zachytilo na kovové čepeli.

Nůž, narozeninový nůž, se zabořil hluboko do mužovy hrudi. Čas se zpomalil. A pak se rozběhl jako o závod. Muž vykřikl, obličej se mu zkřivil překvapením, bolestí a hrůzou. Laurel sledovala, jak se mu ruce zvedají ke kostěné rukojeti, k místu, kde mu košili potřísnila krev, jak padá na zem a jak teplý vítr kutálí jeho klobouk ve zvířeném prachu.

Chlapeček na štěrku usedavě naříkal, obličejíček rudý a lesklý, srdíčko zlomené nečekanou krutostí světa, pes divoce štěkal, ale pro Laurel zvuky zeslábly. Slyšela je skrz rozplizlý cvalsvé krve a šustot přerývaného dechu.

Nůž byl opět celý, koneček stužky se doplazil mezi kameny v obrubě záhonu. To byla poslední věc, kterou Laurel viděla, než se jí před očima rozblikaly droboučké hvězdičky a než všechno zčernalo.

2

Suffolk, 2011

V Suffolku pršelo. V jejích vzpomínkách na dětství nepršelo nikdy. Nemocnice byla na druhém konci města a auto pomalu popojíždělo po kalužemi záplatované ulici, než zabočilo do vjezdu a zastavilo na kruhovém parkovišti. Laurel vylovila z kabelky kompaktní pudr, otevřela ho, podívala se do zrcátka, vytáhla kůži na jedné lícní kosti vzhůru, nevzrušeně pozorovala, jak se nakrabatila do vrásek, a zase ji nechala klesnout. Totéž opakovala na druhé straně tváře. Lidé její vrásky milovali. Tvrdila jí to její agentka, vedoucí castingu na ně pěli ódy, maskérky si zjihle pobrukovaly, když se oháněly svými štětci a provokativním mládím. Před několika měsíci uspořádal jeden server anketu o nejoblíbenější tvář Británie a Laurel v ní obsadila druhé místo. Její vrásky prý lidem dodávají pocit bezpečí.

Ti všichni byli s jejími vráskami naprosto spokojení. Laurel se však jejich vinou cítila stará.

Jsem stará, pomyslela si, když pudr zaklapla. A nikoliv ve smyslu paní Robinsonové. Od doby, kdy v Královském národním divadle hrála vAbsolventovi, uplynulo pětadvacet let. Jak se to stalo? Když se nedívala, někdo posunul ručičky na těch prokletých hodinách, a bylo to.

Řidič otevřel dvířka a pod velkým černým deštníkem ji doprovodil k budově.

„Díky, Neile. Víte, kde mě máte v pátek vyzvednout?“ zeptala se pod markýzou před vchodem.

Složil na zem její tašku a potřásl deštníkem. „Farma na druhé straně města, až na konci úzké cesty. Pořád platí dvě hodiny odpoledne?“

Když přisvědčila, kývl a rozběhl se deštěm k autu, nasedl a nastartoval. Dívala se, jak vůz odjíždí, a náhle zatoužila po teple a příjemné otupělosti jízdy nazdařbůh po mokré dálnici. Jela by kamkoliv, jen ne sem.

Přede dveřmi se zastavila. Vytáhla cigarety, zapálila si a kouřila s poněkud větším požitkem, než by se slušelo. Měla za sebou příšernou noc. Zdál se jí útržkovitý sen o matce a nemocnici, o sestrách, když byly holčičky, a o malém Gerrym. Drobný vážný chlapec zvedal do výše model rakety, který sám vyrobil, a oznamoval jí, že jednou vymyslí stroj času, že se vrátí do minulosti a všechno dá do pořádku. Co všechno? zeptala se ho ve snu. Prostě všechno, co se pokazilo, a jestli chce, může letět s ním.

Chtěla.

Dveře se rozlétly a ven vyšla dvojice sestřiček. Jedna se podívala na Laurel a oči se jí rozšířily. Laurel naznačila kývnutím pozdrav, a když se sestra naklonila ke kolegyni, aby jí něco pošeptala, odhodila, co zbylo z cigarety.

Rose čekala na lavici v hale. Na zlomek vteřiny Laurel sestru uviděla jako někdo, kdo ji nezná. Byla zachumlaná do háčkované fialové šály vepředu svázané růžovou mašlí, neposlušné, nyní už stříbrné vlasy měla spletené a přehozené přes jedno rameno. Laurel zabolelo u srdce přívalem nezměrné něhy, když si na konci copu všimla široké stužky. Aby ukryla dojetí, nasadila přehnaně veselý tón – a tak trochu se za něj styděla: „Rosie! To je doba, co jsme se neviděly!“

Objaly se a Laurel zaskočila důvěrně známá vůně levandule. Sem nepatřila. Hodila se do prázdninových dnů ve svátečním pokoji penzionu Sea Blue babičky Nicolsonové, ne k její malé sestřičce.

„Jsem moc ráda, žes mohla přijet.“ Rose jí stiskla ruce a vedla ji přes halu.

„Nemohla jsem nepřijet.“

„Samozřejmě.“

„Kvůli tomu interview jsem to bohužel dřív nestihla.“

„Já vím.“

„A zůstala bych déle, nebýt zkoušek. Natáčení začíná za dva týdny.“

„Já vím,“ Rose jí sevřela ruku ještě pevněji, jakoby na zdůraznění svých slov. „Maminka bude i tak nadšená, že tě tady má. Je na tebe moc pyšná, Lol. Jako my všichni.“

Z chvály od členů rodiny jí bylo vždycky trapně, a tak ji ignorovala: „Co ostatní?“

„Ještě tady nejsou. Iris uvízla v zácpě a Daphne přiletí odpoledne. Z letiště pojede rovnou na Greenacres.“

„A Gerry? Na kdy se ohlásil?“

Byl to vtip, a dokonce i Rose, celá babička Nicolsonová a jediná ze sester, která neměla ve zvyku si druhé dobírat, se neovládla a zahihňala se. Jejich bratr sice dokázal sestavit vesmírný kalendář, aby vypočítal, kde se nalézají vzdálené galaxie, ale žádost, aby oznámil, kdy dorazí, by ho vyvedla z míry.

Zahnuly za roh a zastavily se přede dveřmi se jmenovkou Dorothy Nicolsonová. Rose sáhla po klice, ale nestiskla ji hned „Musím tě varovat, Lol. Od doby, kdys ji viděla naposledy, se maminka zhoršila. Je to pořád nahoru dolů. Jednu minutu je taková, jak bývala, a příští…“ Roztřásly se jí rty. Sevřela v dlani dlouhou šňůru korálků a pokračovala tišším hlasem: „Bývá zmatená, Lol, občas je rozrušená. Mluví o minulosti. Někdy nerozumím tomu, co povídá. Sestry tvrdí, že to nic neznamená, že je to běžné u lidí, když… když jsou v takovém stavu jako maminka. Dávají jí prášky. Je po nich klidnější, ale hrozně otupělá. Moc bych si dnes neslibovala.“

Laurel přikývla. Zhruba totéž jí minulý týden řekl lékař, když mu volala. Spustil únavnou litanii eufemismů – úspěšná životní dráha, okamžik posledního předvolání, dlouhý spánek – a hovořil tak povýšeně, až to Laurel nevydržela: „Pane doktore, naznačujete, že maminka umírá?“ Nasadila královsky důstojný tón, jen kvůli satisfakci, že ho uslyší koktat. Odměna byla sladká, ale neměla dlouhého trvání. Pouze do okamžiku, kdy přišla odpověď.

Ano.

Nejzrádnější ze všech slov.

Rose otevřela dveře. „Podívej, koho ti vedu!“ zvolala a Laurel si uvědomila, že zadržuje dech.

V Laurelině dětství bylo období, kdy se bála. Tmy, strašidel, zlých pánů, před nimiž ji varovala babička, kteří číhají za rohem na malé holčičky, aby jim dělali ošklivé věci. (Jaké věci? Velmineslušné. A neupřesněná hrozba spojená s mlhavou představou cigaret, bonbonů a chlupů rašících na podivných místech nabyla ještě větší děsivosti.) Babička hovořila s takovou přesvědčivostí, až si Laurel byla jistá, že je jen otázkou času, kdy se naplní, co pro ni chystá zákeřný osud.

Občas strach z největších nebezpečí nabobtnal, až se v noci probudila a křičela, že se na ni klíčovou dírkou z tmavé komody dívá strašidlo a čeká, kdy bude moct začít se svými reji. „Pst, broučku,“ konejšila ji maminka. „Byl to jenom sen. Musíš se naučit rozlišovat mezi tím, co je skutečnost a co se jen tak tváří. Není to vždycky snadné – mně to trvalo hrozně dlouho, než jsem na to přišla. Příliš dlouho.“ A potom si vlezla k Laurel do postele a navrhla: „Mám ti povídat o holčičce, která utekla z domu a dala se k cirkusu?“

Bylo těžké uvěřit, že žena, jež pouhou svou přítomností zahnala každý noční běs, a bledé stvoření uvězněné pod nemocniční přikrývkou je tatáž osoba. Laurel se domnívala, že je připravená. Několik jejích přátel už zemřelo, věděla, jak vypadá smrt, když přichází, získala cenu Britské filmové akademie za roli ženy v posledním stadiu rakoviny. Tohle však bylo jiné. Byla to maminka. Chtěla se otočit a utéct.

Ale neudělala to. Rose stojící u poličky na ni povzbudivě kývla a Laurel se ujala role vzorné dcery. Rychle přistoupila k posteli a uchopila matčinu křehkou ruku: „Tak tady mě máš, maminko.“

Dorothyina víčka se krátce zachvěla a zase klesla. Hruď se nepřestala mírně pohybovat v pravidelném rytmu nádechů a výdechů, ani když Laurel vtiskla lehký polibek na pergamenové tváře.

„Něco jsem ti přinesla. Nevydržela jsem čekat do zítra.“ Odložila tašku na zem, z kabelky vytáhla malý balíček, chvilku počkala, jak velela slušnost, a začala dárek vybalovat. „Kartáč na vlasy,“ hlásila a otáčela stříbrným předmětem v ruce. „Má úžasně měkké štětiny, mám dojem, že kančí. Koupila jsem ho ve starožitnictví v Knightsbridgi. Nechala jsem do něho vyrýt tvůj monogram, vidíš? Chtěla bys, abych tě učesala?“

Odpověď vlastně ani nečekala a žádná taky nepřišla. Opatrně přejela kartáčem po jemných bílých pramenech rozprostřených na polštáři kolem matčiny hlavy, po vlasech kdysi hustých a tmavě hnědých, nyní se rozpouštějících jako pára. „A je to,“ prohlásila, když ukládala kartáč na poličku a světlo se zachytilo na písmenu D. „Hotovo.“

Rose byla nejspíš spokojená, protože jí podala album, které vytáhla z knihovničky, a zašeptala, že skočí dolů do haly pro čaj.

Role v rodině byly rozdělené. Rose měla svou a Laurel také. Usadila se u matčina polštáře do křesla připomínajícího masážní a opatrně otevřela staré desky. První fotografie byla černobílá. Přes kdysi lesklou, nyní zašlou plochu se tiše plížil zástup hnědých skvrn, pod nimi byla mladá žena se šátkem na hlavě zachycená navždy v okamžiku, kdy ji vyrušil fotograf. Vzhlédla od toho, čemu se věnovala, a zvedla ruku, jako by ho odháněla. Náznak úsměvu prozrazoval směsici rozmrzelosti a pobavení, z pootevřených úst vycházela dávno zapomenutá slova. Nějaký vtip, napadlo pokaždé Laurel, žertovné napomenutí člověka s fotoaparátem. Pravděpodobně jednoho z hostů penzionu: obchodního cestujícího, osamělého výletníka, tichého úředníčka s naleštěnými botami, kterého důležité zaměstnání zachránilo před odchodem na frontu. Kdo věděl, že se za ženou rozprostírá moře, mohl rozeznat jeho klidnou hladinu.

Laurel přidržela album nad tichým tělem a spustila: „Tady jsi ty, maminko. V babiččině penzionu. Je rok 1944 a blíží se konec války. Syn paní Nicolsonové zatím není doma, ale brzy přijede. Ani ne za měsíc tě paní Nicolsonová pošle s potravinovými lístky do města na nákup, a když se vrátíš, bude v kuchyni u stolu sedět muž, s nímž ses nikdy nesetkala, ale kterého znáš ze zarámované fotografie na krbové římse. Teď je starší a taky smutnější, ale má na sobě stejnou uniformu. Usměje se na tebe a ty rázem víš, že jsi čekala právě na něho.“

Obrátila list a palcem uhladila roh ochranné umělohmotné fólie, zažloutlé a popraskané časem. „Vdávala ses v šatech, které sis sama ušila z krajkových záclon z horního pokoje penzionu, které se babička Nicolsonová uvolila obětovat. To se ti povedlo, maminko. Neumím si představit, že by vyjednávání bylo snadné. Všichni víme, jak byla babička závěsy a přehozy posedlá. Den před svatbou byla bouřka a ty sis dělala starosti, že ve tvůj velký bude den pršet. Ale nepršelo. Ukázalo se sluníčko, vítr rozehnal mraky a lidé říkali, že to je dobré znamení. Tys však vaše štěstí pojistila a požádalas kominíka pana Hatche, aby stál na schodech kostela. Ochotně vyhověl – a za peníze, které mu dal tatínek, koupil nejstaršímu synovi boty.“

V posledních měsících si nikdy nemohla být jistá, že ji matka slyší, nicméně laskavější ze sestřiček říkala, že není důvod, proč si myslet opak, a Laurel si občas dovolila špetku vypravěčské volnosti – nic dramatického, pouze nebránila své představivosti, když ji odvedla od hlavního děje do vedlejších epizod. Iris s tím nesouhlasila, tvrdila, že pro maminku je její příběh důležitý a že Laurel nemá právo ho přikrášlovat, ale když o odchylkách slyšel doktor, jenom pokrčil rameny a prohlásil, že důležitá není ani tak pravdivost toho, co se pacientům povídá, jako skutečnost, že se na ně mluví. Obrátil se k Laurel a mrkl na ni: „Paní Nicolsonová, vy jste poslední, od koho se dá očekávat, že se bude přísně držet pravdy.“

Přestože se postavil na její stranu, náznak konspirace ji podráždil. Uvažovala, že poukáže na rozdíl mezi předstíráním na jevišti a klamáním v běžném životě. Chystala se impertinentního lékaře s nepřirozeně černými vlasy a bílými zuby upozornit, že pravda je důležitá vždy, ale měla dost zdravého rozumu, aby se nepouštěla do filozofických diskuzí s mužem, který má okázale v kapsičce luxusní propisku v podobě golfové hole.

Na další stránce našla tak jako vždycky na několika fotografiích z nejútlejšího dětství sebe. Rychle se převyprávěla přes první roky svého života – miminko Laurel spinká v kolébce pod hvězdičkami a vílami namalovanými na stěně, mrzutě mžourá v maminčině náruči a jako už trochu větší se nemotorně batolí v mělčině u pobřeží – a dospěla k okamžiku, kdy končila recitace a začínaly vzpomínky. Obrátila další list a vypustila na svobodu hlasy a smích ostatních. Je to náhoda, že jsou její vzpomínky tak pevně propojené s jejich příchodem? Se sestřičkami jako schůdky válejícími se ve vysoké trávě, mávajícími z okna domečku na stromě, nastoupenými do řady před farmou Greenacres, jejich domovem, vypravenými na nějaký zapomenutý výlet, načesanými, nastrojenými a vymydlenými?

Poté co se sestry narodily, Laureliny zlé sny ustaly. Tedy, změnily se. Přestala se jí zjevovat strašidla, zombie nebo divní pánové, kteří přes den žili v komodě, a místo toho se jí zdávalo, že se z moře valí přílivová vlna, že se blíží konec světa nebo začíná válka a že ona sama musí chránit mladší sestřičky. Mezi její nejjasnější vzpomínky patří okamžik, kdy jí matka říká: „Dávej na sestřičky pozor. Jsi nejstarší, nedopusť, aby se ztratily.“ Tenkrát Laurel nenapadlo, že by z maminky mohla mluvit její vlastní zkušenost, že za jejím varováním byla bolest ze ztráty mladšího bratra, kterého za druhé světové války zabila bomba. Děti bývají sebestředné, obzvlášť ty šťastné. A Nicolsonovy děti byly šťastnější než většina ostatních.

„Tady jsme o Velikonocích. Daphne sedí v dětské stoličce, takže by to mělo být v pětašedesátém. Ano, určitě. Podívej, Rose má ruku v sádře. Levou. Iris vzadu šaškuje, šklebí se, ale brzy ji to přejde. Pamatuješ? Odpoledne vyrabovala lednici a vycucala všechna krabí klepítka, které táta den předtím přinesl ze své rybářské výpravy.“ Bylo to jedinkrát, kdy ho Laurel viděla opravdu rozzlobeného. Dopotácel se k lednici po poledním šlofíku, omámený sluníčkem a natěšený na sladké krabí masíčko, ale jediné, co našel, byly prázdné krunýře. Dodnes měla před očima Iris, jak se schovává za pohovkou, na jediném místě, kde otec nemohl splnit svou hrozbu (nesplnitelnou, ale o nic méně děsivou), že ji stáhne z kůže. Odmítala vylézt a prosila každého, kdo byl ochotný poslouchat, aby jí přinesl Pippi dlouhou punčochu. Laurel při té vzpomínce zjihla. Zapomněla, jak legrační uměla Iris být, pokud zrovna nebyla nesnesitelně protivná.

Z alba cosi vyklouzlo na podlahu. Shýbla se a zvedla fotografii, kterou nikdy dřív neviděla. Černobílý snímek dvou mladých žen. Smály se na ni, zarámované bílým zoubkovaným okrajem. Zavěšené do sebe stály v místnosti vyzdobené praporky a ozářené slunečním světlem, které do ní proudilo neviditelným oknem. Laurel fotografii otočila. Hledala popisek, ale na rubu bylo pouze datum květen 1941. Zvláštní. Album znala od první do poslední stránky, ale tahle momentka a tyto ženy do něho nepatřily. Otevřely se dveře a vešla Rose, na talířcích opatrně balancovala dva nesourodé šálky.

Laurel zvedla ruku s fotografií: „Vidělas to, Rosie?“

Rose položila jeden šálek s čajem na noční stolek, vrhla letmý pohled na snímek a usmála se. „Ano. Před pár měsíci jsem na to narazila v Greenacres a napadlo mě, že ty bys třeba dokázala najít v albu vhodné místo. Sluší jí to, že? Je zvláštní zjistit o ní něco nového. A právě teď.“

Laurel se na snímek podívala znovu. Mladé ženy měly vlasy rozdělené pěšinkou a stočené do dvou ruliček tvořících nad čelem písmeno V – Victory rolls, uvědomila si Laurel, ve válce mělo přídomek Victory na znamení víry ve vítězství kdeco –, sukně jim sahaly ke kolenům, jedné se mezi prsty houpala cigareta. Samozřejmě to byla matka. Byla jinak nalíčená. Byla jiná.

„Divné. Takhle jsem o ní nikdy nepřemýšlela,“ přiznala Rose.

„Jak?“

„Jako o mladé. Jak se směje s kamarádkou.“

„Nikdy? A proč?“ podivila se Laurel, ačkoliv totéž platilo i o ní. V její mysli – a patrně v mysli jich všech – vstoupila matka do života okamžikem, kdy odpověděla na inzerát, v němž babička hledala pomocnou sílu, a začala pracovat v penzionu. O době předtím věděli jen to základní: že se narodila a vyrůstala v Coventry, že do Londýna odešla těsně před válkou, že její rodina zahynula při bombardování. Laurel také věděla, že smrt jejích nejbližších matku krutě zasáhla. Dorothy Nicolsonová využila každičkou příležitost, aby svým dětem připomínala, že rodina je na prvním místě. Byla to mantra jejich dětství. Když Laurel procházela obzvlášť bolestným obdobím puberty, vzala ji maminka za ruce a s nezvyklou přísností ji napomenula: „Nebuď jako já, Laurel. Nečekej příliš dlouho, než si uvědomíš, co je důležité. Rodina tě občas může přivádět k šílenství, ale je drahocennější, než si vůbec umíš představit.“

S detaily o tom, jak žila, než poznala Stephena, se dětem nikdy nevnucovala a je nenapadlo se vyptávat. Nic zvláštního, usoudila trochu rozpačitě Laurel. Děti jsou ze své podstaty sebestředné, nepožadují, aby rodiče měli nějakou minulost, dokonce na jejich poznámkách o době, kdy ony ještě nebyly na světě, nacházejí něco lehce neuvěřitelného, až trapného. Nyní, při pohledu na neznámou ženu za války si však Laurel palčivě uvědomila nedostatek svých znalostí.

Když se vydávala na hereckou dráhu, naklonil se jednou známý režisér přes svůj scénář, narovnal si brýle s tlustými skly a oznámil jí, že se svým zjevem nehodí pro hlavní role. To bolelo. Brečela a vztekala se, strávila dlouhé hodiny před zrcadlem, snažila se spatřit svou tvář jakoby v nestřeženém okamžiku, až si v opilecké odvaze ostříhala dlouhé vlasy. Ukázalo se, že to byl zlomový bod v její kariéře. Stala se charakterní herečkou. Režisér ji obsadil do role sestry hlavní ženské hrdinky. Sklidila za ni první nadšené kritiky. Lidé obdivovali její schopnost okamžitě do detailů vystavět postavu, potlačit samu sebe a vlézt do kůže někoho jiného, ale nebyl za tím žádný trik. Prostě si dala práci, aby odhalila tajemství hrdinky. Věděla, co to je střežit tajemství. A věděla také, že se lidé – takoví, jací opravdu jsou – schovávají za svými cedulemi se zákazem vstupu a že právě tam je může nalézt.

„Všimla sis, že je mladší, než jsme ji kdy viděli?“ Rose se uvelebila na opěrce křesla a natáhla se po fotografii. Levandulová vůně zesílila.

„Myslíš?“ Laurel sáhla po cigaretách, ale uvědomila si, že je v nemocnici, a vzala si čaj. „Asi ano.“ Velká část matčiny minulosti byla ukrytá za zákazy vstupu. Proč ji to nikdy dřív nezarazilo? Znovu se podívala na dvě mladé ženy a měla pocit, že se smějí její nevědomosti. Pokusila se o nenucený tón: „Kdes říkala, žes to našla, Rosie?“

„V jedné knize.“

„Knize?“

„Divadelní hře, abych byla přesná. V Petru Panovi.“

„Maminka hrála divadlo?“ Matka se uměla skvěle převléknout za cokoliv a hrát si na „jako“, ale že by někdy opravdu vystupovala na jevišti, si Laurel nevzpomínala.

„Neřekla bych. Kniha je dárek. Na první stránce je věnování. Však víš, podobné jaké nám psávala na dárky, když jsme byli malí.“

„Co je tam napsáno?“

„Pro Dorothy,“ Rose si proplétala prsty v usilovné snaze vybavit si text. „Skutečné přátelství je světlo ve tmě, Vivien“.

Vivien. Jméno mělo na Laurel podivný účinek. Polilo ji horko a zima, srdce se jí rozbušilo, až cítila tep ve spáncích. Pokoušela se o ni závrať, když jí v mysli probleskla neuspořádaná série výjevů – lesklý nůž, vyděšená matčina tvář, uvolněná červená stužka. Staré vzpomínky, ošklivé vzpomínky, které nějakým způsobem vyvolalo jméno neznámé ženy. „Vivien,“ opakovala hlasitěji, než měla v úmyslu. „Jaká Vivien? Kdo je to?“

Rose překvapeně vzhlédla, ale pokud se snad chystala odpovědět, nemohla, protože se rozlétly dveře a do pokoje vpadla Iris mávající parkovací kartou. Obě sestry se po ní rozhořčeně ohlédly, a tak si nevšimly, že když padlo jméno Vivien, Dorothy se prudce nadechla a po tváři se jí mihl úlek. Než všechny tři sestry obstoupily matčinu postel, zdálo se, že zase klidně spí. Nic v její tváři neprozrazovalo, že opustila nemocnici, své znavené tělo i dospělé dcery a pluje časem do temné noci roku 1941.

3

Londýn, květen 1941

Dorothy Smithamová pádila ze schodů a v běhu soukala paže do rukávů kabátu. V přízemí popřála dobrou noc paní Whiteové, ale nezastavila se, když na ni bytná zamžourala přes silné brýle a chystala se pokračovat ve své nekonečné lamentaci na zkažené nájemnice. Zpomalila, jen aby na sebe v hale pohlédla do zrcadla a štípnutím si vehnala trochu víc červeně do tváří. Spokojená s tím, co uviděla, otevřela dveře a vyběhla do černočerné tmy zatemněného Londýna. Dorothy spěchala, nemohla se zdržovat s protivnou bytnou. Jimmy už sedí v restauraci a ona ho nechtěla nechat čekat. Musí toho tolik probrat – co si s sebou vezmou, co udělají, až dorazí na místo, kdy konečně odjedou…

Dorothy se vzrušeně usmála, zalovila rukou hluboko v kapse a otáčela v prstech vyřezávanou figurkou, které si nedávno povšimla ve výloze vetešnictví. Věděla, že je to jen tretka, ale připomněla jí Jimmyho, musela na něho pořád myslet a teď, když se Londýn kolem nich měnil v trosky, bylo víc než kdy jindy důležité dát druhým najevo, co pro vás znamenají. Dolly se nemohla dočkat, až mu dárek předá. Jasně si představovala, jak se zatváří, jakmile panáčka uvidí, jak se usměje, pohladí ji a jako vždycky řekne, že ji má moc rád. Dřevěný Kašpárek možná nebyl nic moc, ale přesto byl perfektní. Připomínal prázdninová loutková divadla na plážích a Jimmy vždycky miloval mořské pobřeží. Oba dva je milovali.

„Promiňte…“

Ze tmy se ozval ženský hlas. Zcela nečekaně.

„Ano?“ Dolly se zajíkla překvapením. Žena ji musela zahlédnout, když otevřenými dveřmi pronikl na ulici proužek světla.

„Mohla byste mi pomoct? Hledám číslo dvacet čtyři.“

Přestože to v neproniknutelné tmě nemohlo být vidět, ukázala Dolly ze zvyku ke dveřím za sebou. „Máte štěstí. Je to přímo tady. Momentálně není bohužel žádný pokoj volný, ale jeden co nevidět bude.“ Ten její, pokud se tomu kamrlíku dá vůbec říkat pokoj. Vsunula si mezi rty cigaretu a škrtla sirkou.

„Dolly?“

Dorothy pátrala v temnotě. Vycítila rychlý pohyb. Majitelka hlasu se vrhla směrem k ní a pak, zcela blízko, vydechla: „Jste to vy. Díkybohu. To jsem já, musím…“

„Vivien?“ Najednou ten hlas poznávala. Slyšela ho často, ale tentokrát zněl trochu jinak.

„To jsem ráda, že jsem vás zastihla. Bála jsem se, abych nepřišla pozdě.“

„Pozdě na co?“ nechápala Dolly. Nic si nedomluvily, ne na dnešní večer. „O co jde?“

„O nic,“ Vivien se zasmála. Kovově, znepokojivě, až Dolly přeběhl mráz po zádech. „Vlastně o všechno.“

„Vy jste pila?“ Dolly nikdy nezažila, že by se Vivien tak chovala. Po obvyklém sebeovládání a pláštíku vznešenosti nebylo ani památky.

Vivien jí neodpověděla, aspoň ne na její otázku. Když ze zdi seskočila kočka a se žuchnutím dopadla na králíkárnu sousedů, trhla sebou a zašeptala: „Musíme si promluvit. Neodkladně.“

Dolly zhluboka potáhla z cigarety. Jindy by byla šťastná, že si spolu sednou a od srdce si popovídají, ale ne teď, ne tento večer. Nemohla se dočkat, až zase bude spěchat dál. „Já nemůžu, právě…“

„Prosím.Je to důležité, Dolly.“

Sáhla do kapsy a hrála si s dřevěným panáčkem. Jimmy už tam bude. Bude si lámat hlavu, kde je, a kdykoliv se otevřou dveře, ohlédne se s nadějí, že uvidí ji. Tak hrozně nerada ho nechávala čekat, obzvlášť teď… Jenže je tady Vivien. Zničehonic se objevila před vchodem, vážná, nervózní, prosí a tvrdí, že je důležité, aby si promluvily… Dolly si rezignovaně povzdechla. Nemohla dost dobře Vivien opustit, když byla tak rozrušená.

Přesvědčovala sama sebe, že to Jimmy pochopí, že si Vivien z nějakého zvláštního důvodu taky oblíbil. A pak učinila rozhodnutí, které se ukázalo být pro všechny tři osudným. Zamáčkla cigaretu a vzala Vivien za útlou paži. „Pojďme dovnitř.“

Když Dolly vedla Vivien po schodech nahoru, napadlo ji, že se možná přišla omluvit. Jedině tak si dokázala vysvětlit její rozčilení, ztrátu obvyklé vyrovnanosti. Vivien se svým bohatstvím a společenským postavením nebyla z žen, které by byly nuceny se často omlouvat. To pomyšlení Dolly znervózňovalo. Nebylo to nutné – pokud šlo o ni, byla celá ta politováníhodná epizoda minulostí. Byla by raději, kdyby na ni už nikdy nepřišla řeč.

Došly na konec chodby a Dolly odemkla dveře. Když otočila vypínačem, žárovka zalila mdlým světlem úzkou postel, malý prádelník i popraskané umyvadlo s kapajícím kohoutkem. Zastyděla se, když se na svůj pokoj podívala Vivieninýma očima. Jak ubohý jí musí připadat ve srovnání s bydlením, na jaké je zvyklá ona, s nádherným domem v Campden Grove s křišťálovými lustry a přehozy ze zebří kůže.

Svlékla si kabát a obrátila se, aby ho pověsila na dveře. „Omlouvám se za to horko. Je to hrůza, ale nejsou tady okna. Šetří to práci se zatemněním, ale nedá se větrat.“ Snažila se o bezstarostný tón, žertovala, aby odlehčila atmosféru, nutila se do lepší nálady, ale nedařilo se jí to. Nedokázala myslet na nic jiného, než že za ní stojí Vivien a rozhlíží se, kam by se mohla posadit – panebože! „A bohužel nemám ani židli.“ Řadu týdnů se chystala, že si nějakou pořídí, ale doba byla těžká, s Jimmym šetřili každou penci, až se nakonec rozhodla, že se bez ní obejde.

Otočila se k Vivien a rázem zapomněla na chybějící kus nábytku. „Proboha!“ vyhrkla a oči se jí rozšířily, když uviděla modřiny na její tváři. „Co se vám stalo?“

„Nic,“ mávla Vivien netrpělivé rukou a začala přecházet sem tam. „Vrazila jsem do lampy. Moje chyba, pořád spěchám a nedávám pozor na cestu.“ Byla to pravda, Vivien vždycky chodila příliš rychle. Byl to její zlozvyk, Dolly se docela líbil, musela se usmívat, když viděla, že se vznešená elegantní dáma žene jako splašená. Dnes však působila jiným dojmem, byla rozcuchaná a nedbale oblečená, na punčoše jí utíkalo oko… Dolly ji dovedla k posteli, šťastná, že ráno pečlivě ustlala. „Posaďte se tady.“

Tlumeně zaklela, protože právě v tu chvíli začaly kvílet sirény ohlašující nálet. Ještě to jim scházelo. Kryt pro jejich dům byl úděsný: nájemníci namačkaní na sebe jako sardinky, vlhká omítka, pach zatuchliny, hysterická paní Whiteová a teď ještě Vivien v takovém stavu…

„Nevšímejte si toho,“ prohlásila Vivien, jako by jí četla myšlenky. Náhle měla hlas paní domu zvyklé vydávat pokyny. „Zůstaňte tady. Tohle je důležitější.“

Důležitější než schovat se do krytu? V Dolly hrklo. „Přišla jste kvůli těm penězům?“ špitla. „Potřebujete je? Chcete je zpátky?“

„Ne. Na peníze zapomeňte.“

Ohlušující kolísavý zvuk sirén probudil v Dolly úzkost. Šířila se jí tělem a odmítala ustoupit. Nevěděla přesně proč, ale bála se. Nechtěla být tady, dokonce ani s Vivien. Chtěla utíkat temnými ulicemi tam, kde na ni čeká Jimmy. „Jimmy a já…,“ začala, ale přítelkyně ji přerušila.

„Ano,“ přisvědčila a tvář se jí rozjasnila, jako by si na něco vzpomněla. „Ano, Jimmy.“

Dolly zmateně potřásla hlavou. Jimmy – a co? Nebyla z Vivien ani trochu moudrá. Možná by ji měla vzít s sebou. Možná by společně spíš našly odvahu. Zatímco by ostatní spěchali do krytů, šly by rovnou za Jimmym, ten by věděl, co dělat…

„Jimmy,“ opakovala Vivien. „Dolly, Jimmy… odešel.“

Právě v tom okamžiku sirény utichly a slovo „odešel“ se rozlehlo místností. Dolly čekala, ale než mohla Vivien pokračovat, kdosi zběsile zabušil na dveře. „Dolly, jsi tam?“ volala Judith, zadýchaná od běhu do schodů. „Jdeme do krytu.“

Dolly neodpověděla, počkala, až kroky začnou sestupovat dolů, a vrhla se k Vivien, která se po celou dobu nepohnula, a posadila se vedle ní. „To jste asi něco popletla. Mluvila jsem s ním včera a dnes se s ním zase uvidím,“ chrlila ze sebe. „Odejdeme spolu. Beze mě by neodešel.“ Mohla by toho říct mnohem víc, ale neřekla. Vivien na ni hleděla a měla v očích něco, co umožnilo zárodku pochybností zachytit se v prasklince Dollyiny jistoty. Vylovila z kabelky další cigaretu a roztřesenými prsty si zapálila.

Vivien začala mluvit, a když jim nad hlavami zaburácel první bombardér, Dolly poprvé napadlo, jestli přece jen není možné, že má pravdu. Bylo to sice naprosto nepředstavitelné, ale naléhavost v hlasu přítelkyně, celé její chování a věci, které nyní líčila… O Dolly se pokoušela závrať, v pokoji bylo horko, marně se snažila dýchat pravidelně…

Lačně kouřila a útržky Vivienina vyprávění se mísily s jejími vlastními neuspořádanými myšlenkami. Nablízku dopadla bomba. Následoval ohlušující výbuch, pokoj naplnil dunivý zvuk, až Dolly zalehlo v uších a na šíji se jí zježil každý vlásek. Bývaly doby, kdy se jí líbilo být při náletech venku, zdálo se jí to vzrušující a ani trochu hrozivé. Jenže už nebyla tou hloupou ztřeštěnou holkou a bezstarostné dny jí připadly jako dávná minulost. Vrhla pohled na dveře. Toužila, aby Vivien přestala mluvit. Měly by jít do krytu nebo za Jimmmym, ne tady jen tak sedět a čekat. Chtěla utéct, schovat se, zmizet.

Zatímco Dollyina panika rostla, zdálo se, že Vivienina ustupuje. Hovořila klidněji a Dolly se zoufale snažila sledovat její dlouhé věty. O dopisu a fotografii, o zlých mužích, nebezpečných mužích, kteří dostali úkol Jimmyho najít. Plán nevyšel, vysvětlovala Vivien, byla to pro něho potupa, Jimmy nemohl přijít do restaurace, čekala na něho a neukázal se. Proto ví, že odešel.

Náhle se nesourodé zlomky v zamžené mysli spojily a Dolly pochopila: „Ale já nevím, jak se ta fotka… Dohodli jsme se, že už to není nutné.“ Vivien rozuměla, jak to myslí, za změnou plánu byla přece ona sama. Dolly ji vzala za ruku. „Nic z toho jsem nechtěla. A Jimmy teď…“

Vivien přikyvovala a její tvář byla studií soucitu a starostlivosti. „Poslouchejte mě. Je důležité, abyste mě poslouchala. Ti chlapi vědí, kde bydlíte, a půjdou po vás.“

Dolly tomu odmítala věřit. Byla vyděšená, po tvářích jí stékaly slzy. „Je to moje vina,“ slyšela se říkat. „Všechno je moje vina.“

„Dolly…“ Přilétl druhý sled bombardérů a Vivien musela křičet, aby ji bylo slyšet. Sevřela v dlaních Dollyiny ruce. „Prosím vás. Je to právě tak moje vina. Na ničem z toho teď nezáleží. Přijdou sem. Nejspíš už jsou na cestě. Proto jsem tady.“

„Ale já…“

„Musíte pryč z Londýna. Hned. A nesmíte se vrátit. Nepřestanou vás hledat. Nikdy, ani když…“

Výbuch. Dům se otřásl a posunul. Bomby dopadaly blíž, a přestože v místnosti nebyla okna, někudy do ní pronikl záblesk a zaplavilo ji přízračné světlo, nesrovnatelně jasnější, než vydávala slabá žárovka u stropu.

„Máte příbuzné, k nimž byste mohla jít?“ naléhala Vivien.

Dolly zavrtěla hlavou, hned jak se jí v mysli vynořil obraz její rodiny, matky a otce, ubohého bratříčka, jejího života, jaký býval dřív. Ve vzduchu svištěly pumy, ze země pálila protiletadlová děla.

„Přátele?“ překřikovala Vivien rámus.

Dolly znovu zavrtěla hlavou. Nezbyl jí nikdo, určitě ne nikdo, na koho by se mohla spolehnout. Nikdo až na Vivien a Jimmyho.

„Opravdu nemáte kam jít?“ Další bomba, podle zvuku tentokrát kontejnerová. Exploze byla tak hlasitá, že Dolly musela odčítat Vivien ze rtů. „Přemýšlejte, Dolly. Musíte na něco přijít.“

Zavřela oči. Cítila pach ohně, někde blízko musela dopadnout zápalná puma, na místě už budou příslušníci protivzdušné obrany s ručními pumpami. Dolly zaslechla něčí křik, ale v úporné snaze o soustředění ještě těsněji sevřela víčka. Myšlenky měla rozdrobené jako suť, mysl zastřenou temnou mlhou, nic neviděla. Podlaha pod jejíma nohama se otřásala, dusný vzduch se nedal dýchat.

„Dolly?“

Další a další letadla. Už nejenom bombardéry, ale i stíhačky. Dolly se viděla, jak stojí na střeše v Campden Grove a pozoruje, jak se na obloze otáčejí, vrhají se střemhlav dolů, jak se za nimi táhnou zelená světla střel se stopovkami, jak v dálce zuří požáry. Kdysi jí to všechno připadalo vzrušující.

Vzpomněla si na noc s Jimmym, kdy šli do Klubu 400, tancovali, smáli se. Nyní by dala cokoliv, aby to mohla vrátit, aby zase leželi ve tmě vedle sebe, šeptali si, a zatímco by venku dopadaly pumy, oni by plánovali budoucnost, děti, farmu na pobřeží. Moře…

Zvedla hlavu: „Odepsala jsem na inzerát. Před několika týdny. Objevil ho Jimmy.“ Dopis od paní Nicolsonové ležel na stolku u postele. Natáhla po něm roztřesenou ruku a podala ho přítelkyni.

„To je ono,“ Vivien prolétla nabídku zaměstnání. „Perfektní. Tam pojedete.“

„Nechci jet sama. My…“

„Dolly…“

„Měli jsme jet spolu. Takhle jsme to neplánovali. Řekl, že na mě bude čekat.“

Dolly plakala. Vivien se k ní naklonila, ale obě se pohnuly současně a dotek byl nečekaně tvrdý.

Vivien se neomluvila. Ve tváři měla vážný výraz. Taky se bála, jak si uvědomovala i Dolly, ale potlačila vlastní strach a chovala se jako starší sestra. Nasadila přísný milující tón, přesně takový, jaký Dolly nyní potřebovala slyšet: „Dorothy Smithamová, musíte opustit Londýn. Neprodleně.“

„Já nemůžu, nedokážu to.“

„Dokážete. Vím to. Jste bojovnice.“

„Ale Jimmy…“ Další puma dopadla na zem a vybuchla. Dolly unikl z hrdla polekaný výkřik.

„Tak dost,“ Vivien vzala její tvář rozhodně do dlaní. V očích měla něhu. „Milujete Jimmyho, já vím, a on miluje vás. Panebože, moc dobře to vím, ale musíte poslouchat, co vám teď řeknu.“

Její pohled měl v sobě cosi tak nezměrně uklidňujícího, že se Dolly podařilo potlačit v mysli hluk útočící stíhačky, následné palby ze země i děsivé představy zřícených domů a lidí rozdrcených v jejich troskách.

Přisedly těsně k sobě a Dolly naslouchala Vivieniným pokynům: „Ještě dnes večer jděte na nádraží a kupte si jízdenku do…“ V těsné blízkosti explodovala puma. Vivien ztuhla, ale hned pokračovala: „Nasedněte do vlaku, jeďte do cílové stanice a neohlížejte se zpátky. Přijměte místo v tom penzionu, dívejte se dopředu, prožijte hezký život.“

Hezký život. Přesně o tom Dolly s Jimmym mluvili. O budoucnosti, farmě, smějících se dětech, šťastných slepicích… Po tváři jí stékaly slzy a Vivien ji znovu nabádala: „Musíte odjet.“ I ona plakala, protože se jí po Dolly bude samozřejmě stýskat. Oběma se bude stýskat. „Je to vaše šance, Dolly, druhá příležitost. Nepromeškejte ji po tom všem, čím jste prošla, co jste ztratila.“

A přestože bylo těžké se s tím smířit, Dolly chápala, že má Vivien pravdu. Musí odejít. Jedna část její bytosti toužila vykřiknout „ne!“, stočit se do klubíčka a oplakávat všechno, co ztratila, všechno, co v životě nedopadlo podle jejích představ, ale neudělala to. Nemohla.

Byla přece bojovnice. Řekla to o ní Vivien a Vivien by to měla vědět – stačí se podívat, jak se vyrovnala s krutou ránou z dětství a vybudovala si nový život. A jestli to dokázala Vivien, dokáže to i Dolly. Trpěla, hrozně moc trpěla, ale pořád má proč žít. Nadešel čas, kdy musí být statečná a lepší než kdykoliv předtím. Provedla věci, které v ní vyvolávaly pocit studu, kdykoliv si na ně vzpomněla. Její velké plány nebyly ničím jiným než hloupými dívčími sny, všechny se jí pod rukama rozpadly na prach, ale každý člověk si zasluhuje druhou šanci. Každému by se mělo dostat odpuštění – i jí. Vivien to říkala. „Ano,“ prohlásila do hřmotu dopadajících pum. „Udělám to.“

Žárovka na drátu se houpala, ohýbala stíny na stěnách, blikala, ale nezhasla. Dolly vytáhla kufřík. Nevšímala si děsivého dunění venku, kouře stoupajícího z požárů v ulici, od něhož ji pálily oči.

Nechtěla si s sebou vzít mnoho věcí. Nikdy toho moc neměla. To jediné, o co v pokoji opravdu stála, mít nemohla. Zaváhala, když pomyslela na to, že nechá Vivien v Londýně. Vzpomněla si, co vepsala do knihy, do Petra Pana – skutečné přátelství je světlo ve tmě –, a opět měla pláč na krajíčku.

Ale neměla na vybranou, musela odejít. Vstříc budoucnosti, druhé šanci, novému životu. Bylo třeba udělat jediné: využít příležitost a neotáčet se. Odjet k moři, jak spolu plánovali, a začít znovu.

Teď už skoro neslyšela letadla, pumy, palbu protileteckých děl. Země se s každým výbuchem otřásla, ze stropu se odlupovala omítka, řetěz na dveřích rachotil. Nic z toho Dolly nevnímala. Měla sbaleno, byla připravená odejít.

Ohlédla se po Vivien a navzdory pevnému odhodlání zaváhala. „Co bude s vámi?“ zeptala se. Blesklo jí hlavou, že by možná měly odjet spolu, že by Vivien mohla jít s ní. Jistým způsobem se jí to jevilo jako nejlepší řešení, jediná věc, kterou mohly udělat – každá z nich sehrála v příběhu svou roli a nic z toho všeho by se nestalo, kdyby se nepotkaly.

Bláhový nápad, samozřejmě. Vivien druhou šanci nepotřebovala. Měla všechno, co si mohla přát. Nádherný dům, bohatství, krásu… Jako na potvrzení Dollyiných úvah jí Vivien podala dopis paní Nicolsonové a uslzeně se usmála na rozloučenou. Obě v hloubi duše věděly, že se vidí naposledy. „O mě si nedělejte starosti,“ řekla Vivien, právě když nad nimi zaburácel bombardér. „Mám kam jít. Vrátím se domů.“

Dolly pevně sevřela dopis v ruce a s posledním odhodlaným přikývnutím vykročila směrem k novému životu. Neměla ani mlhavou představu, co jí budoucnost přinese, ale byla pevně rozhodnutá jít jí vstříc.

4

Suffolk, 2011

Všechny tři sestry odjely z nemocnice v Irisině autě. Přestože byla nejstarší a tradičně se jí dostávalo výsady v podobě místa vedle řidiče, posadila se Laurel dozadu na sedadlo plné psích chlupů. Postavení prvorozené komplikovala její sláva a sestry si nesměly myslet, že se nad ně snad vyvyšuje. Stejně raději sedávala vzadu, kde byla osvobozená od povinnosti konverzace a kde jí společnost dělaly pouze její myšlenky.

Déšť ustal a ukázalo se slunce. Laurel svrběla na jazyku otázka na Vivien. Byla si jistá, že jméno slyšela už dřív, dokonce věděla, že je nějakým způsobem spojené s oním hrozivým dnem v roce 1961, ale mlčela. Irisina zvědavost, jakmile by byla jednou probuzená, by mohla být neuhasitelná a Laurel zatím nebyla připravená čelit výslechu. Zatímco si sestry vepředu povídaly o všem a o ničem, pozorovala pole ubíhající venku. Okénka byla zavřená, ale přímo cítila vůni čerstvě posečené trávy a slyšela křik kavek. Krajina dětství vibruje životem víc než kterákoliv jiná. Nezáleží na tom, kde leží nebo jak vypadá, její obraz i zvuky se do paměti otiskují jinak. Stávají se nedílnou součástí každého z nás.

Uplynulých padesát let vyprchalo a Laurel spatřila vlastní přízrak, jak na zeleném kole ujíždí podél živého plotu s jednou z mladších sester posazenou na řídítkách. Opálená, nohy porostlé světlými chloupky, na kolenou strupy. Bylo to dávno. Bylo to včera.

„Je to pro televizi?“

Trhla sebou a zjistila, že ji Iris pozoruje ve zpětném zrcátku. „Cos říkala?“

„Ptala jsem se na interview, co tě stojí tolik času.“

„Aha. Vlastně je to série rozhovorů. V pondělí musím natočit ještě jeden.“

„Rose říkala, že se musíš vrátit do Londýna. Je to pro televizi?“

Laurel souhlasně zamručela: „Další autobiografický pořad. Asi hodinový. Budou v něm i rozhovory s jinými lidmi – režiséry nebo herci, se kterými jsem pracovala – prokládané starými záběry, sentimentálním kýčem o dětství…“

„Slyšíš ji, Rose?“ předstírala pohoršení Iris. „Kýčem o dětství!“ Vytáhla krk, aby se mohla na Laurel zamračit do zrcátka. „Budu ti vděčná, když vynecháš všechny rodinné snímky, na kterých jsem nedostatečně oblečená, ne-li úplně nahatá.“

„Jaká škoda,“ povzdechla si Laurel a odstranila z černých kalhot bílý chlup. „Takže můj nejlepší materiál vypadl. O čem teď budu mluvit?“

„Jsem si jistá, že jen co na tebe namíří kameru, něco tě napadne.“

Laurel potlačila úsměv. Lidé jí v těchto dnech projevovali až přílišnou úctu, bylo úlevou utkat se s mistrem slovních soubojů.

Rose, která se nerada rozčilovala, najednou máchla oběma rukama směrem ke strženému bloku domů na okraji města. „Koukejte! Tady má stát nový supermarket. Umíte si to představit? Jako by jich nebylo dost!“

„No při všech absurditách…“

Irisino rozhořčení si našlo nový cíl a Laurel se mohla zase opřít a zadívat se z okna. Projížděly městem. Když hlavní ulice vyústila na úzkou okresku, Iris zpomalila a opatrně vybírala měkké zatáčky. Trasa byla tak důvěrně známá, že by Laurel i se zavřenýma očima přesně věděla, kde jsou. Po chvíli se silnice narovnala a rozhovor vpředu utichl. Větve stromů nad nimi zhoustly, až konečně Iris vyhodila blinkr a zabočila na příjezdovou cestu označenou cedulí Farma Greenacres.

Dům si jako vždy hověl na vršku kopce a hleděl přes okolní louky po kraji. Domy mají přirozeně ve zvyku zůstávat tam, kde byly postaveny. Iris zaparkovala na rovném plácku, kde dožíval otcův stařičký Morris Minor, dokud matka konečně nedala souhlas k prodeji.

„Okapy co nevidět doslouží,“ poznamenala Iris.

Rose s ní souhlasila. „Dodávají domu smutný výraz, nesmyslíte? Pojďte, objevila jsem nová místa, kde zatéká.“

Laurel zabouchla dvířka, ale neprošla se sestrami brankou. Vrazila ruce do kapes a vstřebávala do sebe celý obraz – zahradu, popraskané komínové nástavce a všechno mezi tím. Parapet, přes který si podávaly Daphne v košíku; balkon, na němž věšely staré závěsy jako oponu; podkroví, kde se Laurel tajně učila kouřit.

Náhle ji napadlo: Ten dům si mě pamatuje.

Laurel se nepovažovala za romantičku, ale ten pocit byl tak silný, až jí na zlomek vteřiny nedělalo potíže uvěřit, že konstrukce z prken a červených cihel, flekatých střešních tašek a křivých oken ve štítu má schopnost paměti. Nyní se na ni dům díval každou okenní tabulí, tušila, že se vrací do dávno minulých roků, aby přiřadil stárnoucí ženu ve značkovém oblečení k dívce, která zasněně vzdychala nad fotkami Jamese Deana. Co si asi myslí o osobě, jakou se stala?

Idiotský nápad, samozřejmě – dům si nemyslí vůbec nic. Domy si nepamatují své obyvatele, nepamatují si nic. To ona si pamatuje dům, opačně to neplatí. A proč by si nepamatovala? Žila v něm od dvou do sedmnácti let, byl to její domov. Jistě, delší dobu tady nebyla. Víceméně pravidelně jezdila do nemocnice, ale vypadalo to, že se do Greenacres už nikdy nepodívá. Měla prostě rušný život. Laurel se podívala na domeček na stromě. Postarala se, aby ho měla rušný.

„Není to tak dávno, cos tady byla naposled, abys zapomněla, kde jsou dveře,“ zavolala Iris z předsíně. Zmizela zase v domě, ale její hlas vlál za ní: „Nic mi neříkej. Čekáš, až přijde komorník a odnese ti dovnitř zavazadla.“

Laurel zakoulela očima jako puberťačka, zvedla tašku a zamířila k domu. Kráčela po téže cestičce dlážděné kameny, kterou jednoho jasného letního dne před více než šedesáti lety objevila její matka.

Dorothy Nicolsonová rozeznala v Greenacres místo, kde by chtěla vychovávat své děti, sotva farmu spatřila. Neměla v úmyslu hledat dům. Válka skončila teprve před pár lety, s manželem neměli kapitál, který by stál za řeč, a jeho matka velkoryse svolila, že jim pronajme pokoj ve svém penzionu – pochopitelně že oni u ní budou na oplátku dál pracovat, není přece žádná charita! Dorothy se Stephenem si vyjeli jenom na výlet.

V polovině července měli výjimečně den volna. Vstali za svítání, hodili na zadní sedadlo deku a košík s jídlem a zamířili s minorem na západ. Bez konkrétního plánu, prostě počkají, až se jim nějaká okreska zalíbí. Chvíli se opravdu jen tak projížděli – Dolly měla ruku na Stephenově stehně, on ji držel kolem ramen, otevřenými okny proudil do auta teplý vzduch –, a pokračovali by tak dál, nebýt prázdné pneumatiky.

Jenže prázdná skutečně byla, a tak zpomalili a zastavili u kraje cesty, aby si kolo prohlídli. Byl tam a ani se neschovával: zákeřný hřebík prorazil pryž a uděl do ní pořádnou díru.

Byli mladí, zamilovaní, málokdy měli volno současně, takže den pro ně nebyl úplně zkažený. Zatímco Stephen lepil píchlou duši, Dorothy stoupala do zatravněného svahu a rozhlížela se po rovném místečku, kde by mohla rozložit deku. A právě tehdy, když vyšla až na vrchol, spatřila Greenacres.

Nic z toho nebyly pouhé Laureliny dohady. Historku, jak rodina přišla k farmě, znaly všechny Nicolsonovy děti zpaměti. Mockrát slyšeli o starém farmáři, který Dorothy otevřel, když zaklepala na dveře, o ptácích hnízdících za krbem v hale, kde jí naléval čaj a pochybovačně se škrábal na hlavě, o dírách v podlaze, přes něž byla jako úzké lávky položená prkna. A nikdo z nich ani trochu nepochyboval, že si matka byla okamžitě jistá, že musí žít právě tady.

Dům, jak jim mnohokrát vysvětlila, ji oslovil. Naslouchala mu a ukázalo se, že si velmi dobře rozumějí. Greenacres byla paličatá stará dáma, trochu sešlá, to zajisté, svým způsobem vrtošivá – ale kdo by nebyl? Úpadek, prohlašovala Dorothy, vyžaduje značnou dávku důstojnosti. Dům byl hrdý a dáma osamělá. Takové místo je živo z dětského smíchu, rodinné lásky a vůně jehněčího na rozmarýnu, které se peče v troubě. Dáma měla poctivé kosti a ochotu hledět víc dopředu než se ohlížet, přijmout novou rodinu a vyvíjet se s ní, osvojit si zbrusu nové tradice. Laurel si uvědomila, co jí nikdy dřív nenapadlo – že matčin popis domu mohl být právě tak dobře jejím autoportrétem.

Laurel si otřela boty o rohožku a vešla dovnitř. Prkna na podlaze známě zavrzala, nábytek stál tam, kde měl, ale přesto se něco změnilo. Vzduch byl těžký a vznášel se v něm pach, který tam obvykle nebýval. Zatuchlina, uvědomila si. Bylo to pochopitelné, protože co Dorothy ležela v nemocnici, byl dům zavřený. Rose se tam zajela podívat, kdykoliv jí to babičkovské povinnosti dovolily, její manžel Phil dělal, co mohl, ale nic se nevyrovná tomu, když je dům trvale obývaný. Je znepokojivé, pomyslela si Laurel a potlačila zachvění, jak rychle se dá zahladit něčí přítomnost, jak snadno civilizace ustoupí zanedbanosti.

Napomenula se, aby nebyla tak zatraceně zasmušilá, ze zvyku přidala svou tašku k hromadě ostatních pod stolem v hale a bez rozmýšlení pokračovala do kuchyně. V ní se psaly domácí úkoly, lepily se náplasti na rozbitá kolena a prolévaly slzy nad nešťastnými láskami a do ní taky po návratu domů každý zamířil nejdříve. Rose a Iris už tam byly.

Rose cvakla vypínačem, a když to v drátech zabzučelo a rozsvítilo se světlo u lednice, spokojeně si zamnula ruce. „Mám uvařit čaj?“

„Lepší nápad bys snad ani mít nemohla,“ prohlásila Iris, která si zula boty, pečlivě je srovnala vedle sebe a teď natahovala a krčila prsty v černých ponožkách jako netrpělivá baletka.

„Přivezla jsem víno,“ oznámila Laurel.

„Až na tenhle. Zapomeň na čaj.“

Než Laurel došla pro lahev, vytáhla Iris z kredence skleničky. „Rose?“ Jednu zvedla a vrhla na sestru tázavý pohled přes obroučky brýlí. Její oči měly stejnou tmavě šedou barvu jako vlasy zastřižené do mikáda.

„Já nevím,“ Rose ustaraně studovala ciferník hodinek. „Je teprve něco málo po páté.“

„Ale jdi, Rosie,“ domlouvala jí Laurel, když prohrabovala šuplík s lehce ušmudlanými příbory. „Ve víně je spousta antioxidantů, jak jistě víš.“ Vylovila vývrtku a otírala o sebe ulepené konečky prstů. „V podstatě je to medicína.“

„Tak dobře.“

Laurel otevřela lahev a začala nalévat. Zvyk ji přiměl srovnat sklenky do řady, aby se mohla přesvědčit, že je ve všech stejně. Usmála se, když se přistihla při svém návratu do dětství. Iris bude každopádně spokojená. Smysl pro spravedlnost byl všem sourozencům společný, ale u ní se jednalo téměř o obsesi. „Přestaň s tím počítáním, beruško,“ napomínávala ji matka. „Nikdo nemá rád holčičku, která vždycky všeho čeká víc než ostatní.“

„Jenom kapku, Lol,“ vymiňovala si Rose. „Nechci usnout, než dorazí Daphne.“

„Ozvala se?“ Laurel podala nejplnější sklenici Iris.

„Těsně předtím než jsme odjely z nemocnice. Já vám to neřekla? Ta moje hlava! Měla by tady být před šestou, jestli neuvízne někde v zácpě.“

„V tom případě bych měla začít uvažovat o večeři,“ Iris otevřela spíž a klekla si na stoličku, aby mohla zkontrolovat data spotřeby. „Kdybych to nechala na vás, máme toasty a čaj.“

„Pomůžu ti,“ nabízela se Rose.

„Ne, ne,“ mávla Iris rukou, aniž se otočila. „Nemusíš.“

Rose mrkla na Laurel, která jí podávala sklenici, a pokynula směrem ke dveřím. Hádat se nemělo smysl. Podle zavedeného rodinného pořádku vařila vždycky Iris. Měla dojem, že to pokaždé zbude na ni, a ostatní jí její pocit mučednictví dopřávaly. Patřilo to k drobným laskavostem, které si vzájemně projevovaly.

„Když nedáš jinak,“ prohlásila Laurel a nalila si do sklenice ještě trochu pinotu.

Rose vyšla do patra přesvědčit se, že je Daphnin pokoj v pořádku. Laurel si vzala víno ven a zhluboka se nadechla vzduchu omytého nedávným deštěm. Pohled jí padl na zahradní houpačku. Posadila se, zapřela se patami o zem a pomalu se kolébala. Houpačku společně darovali matce k osmdesátinám. Okamžitě rozhodla, že musí stát pod velkým starým dubem, a nikdo nenamítal, že z jiných míst v zahradě je hezčí výhled. Nezasvěcený by mohl soudit, že odtud není vidět nic jiného než holá louka, ale oni všichni chápali, že její nezajímavost je iluzorní. Kdesi mezi stébly trávy bylo místo, kde jejich otec upadl a zemřel.

Lidská paměť je nespolehlivá. Laurelina ji zasadila sem, jak si právě v onen den zaclání rukou své adolescentní oči před sluncem a pozoruje louku, jak vyhlíží otce, který se vrací po celodenní práci, jak se nemůže dočkat, až se k němu rozběhne, zavěsí se do něho a bude po jeho boku kráčet k domu. Nespolehlivá paměť ji přiměla, aby ho viděla, jak rázuje trávou, jak se zastaví a zadívá se na zapadající slunce, pátrá po růžovém lemu oblaků a pak jako vždy řekne „večerní červánky, pastevcovy radovánky“, jak jeho tělo ztuhne, jak zalapá po dechu a přitiskne ruku na srdce, jak se zapotácí a upadne.

Jenže tak tomu nebylo. Když se to stalo, bylo jí spíš padesát šest než šestnáct, nebyla na zahradě, ale na druhém konci světa v Los Angeles, kde slavnostně oděná na udělování Oscarů přemítala, jestli je mezi přítomnými jediná, jejíž tvář nebyla vyplněná a vyhlazená řádnou dávkou botoxu. O otcově smrti neměla tušení, dokud si neposlechla vzkaz, který jí nechala Iris.

Ne, byl to jiný muž, jehož jednoho slunečního odpoledne viděla jako šestnáctiletá upadnout a zemřít.

Škrtla sirkou, zapálila si cigaretu a neobratně, se zachmuřeným pohledem upřeným na obzor, zastrčila krabičku do kapsy. Dům a zahradu zalévalo sluneční světlo, ale po vzdálených polích za loukou se už od lesa kradl stín. Zadívala se přes tepanou stříšku houpačky vzhůru, kde se mezi ostrůvky listí rýsovala podlaha domečku. I žebřík tam pořád byl: prkýnka přitlučená hřebíky ke kmeni, některá už visící nakřivo. Přes jedno kdosi, nejspíš některá z Rosiných vnuček, přehodil šňůrku lesklých růžových korálků.

Toho dne slezla dolů velice pomalu.

Zhluboka potáhla z cigarety a ponořila se do vzpomínek.

S prudkým nadechnutím se tehdy probrala k vědomí a okamžitě si vzpomněla na neznámého muže, nůž, maminčinu vyděšenou tvář. Dolezla k žebříku.

Když se po něm sesunula až na zem, zůstala stát pod stromem s čelem opřeným o drsný kmen. Oběma rukama svírala příčku před sebou a chvíli nevěděla, kam jít, co dělat. Klid panující kolem navozoval pocit bezpečí a vnukl jí absurdní nápad, že by měla seběhnout k potoku, přidat se k sestrám a bratříčkovi, k otci s jeho klarinetem a pobaveným úsměvem.

Teprve tehdy si uvědomila, že je už neslyší.

Zamířila tedy k domu. Zrak upírala na pěšinku a bosýma nohama pečlivě došlapovala na rozehřáté kameny. V jednu chvíli jí pohled zabloudil stranou a měla dojem, že u záhonu spatřila ležet cosi velkého bílého, co tam nemělo být, ale sklopila hlavu a přidala do kroku poháněná bláhovou dětinskou nadějí, že když se tam nebude dívat, když nic neuvidí, všechno možná bude – až dojde k domu a přeskočí práh – pokračovat jako dřív.

Byla v šoku, pochopitelně. Utlumil ji nepřirozený klid, měla na sobě plášť, kouzelný plášť, jenž jí umožnil vyklouznout ze skutečného života, byla jako postava, která žije někde mimo děj pohádky, a když se vynoří, zjistí, že celý zámek spí. Laurel se zastavila, zvedla spadlou obruč a teprve potom vešla dovnitř.

Dům byl přízračně tichý. Slunce se překulilo za střechu a hala byla temná. Čekala v otevřených dveřích, až si její oči přivyknou na šero. Chladnoucí okapy vydávaly praskavý zvuk, který znamenal léto, prázdniny a dlouhé teplé soumraky s můrami třepetajícími se kolem lamp.

Podívala se na kobercem pokryté schodiště a nějakým způsobem poznala, že sestry nahoře nejsou. Hodiny v hale odtikávaly vteřiny a jí blesklo hlavou, že všichni odešli – i maminka a tatínek s chlapečkem – a nechali ji na farmě samotnou s oním čímsi pod bílým prostěradlem. Po zádech jí přeběhl mráz. A potom se z obývacího pokoje ozval dutý zvuk. Otočila hlavu. U krbu stál otec, podivně strnulý, jedna paže mu volně visela podél těla, druhá s rukou zaťatou v pěst spočívala na dřevěné římse. „Panebože, moje manželka má štěstí, že je naživu!“ vybuchl.

Z místa někde za dveřmi, kam Laurel neviděla, mu odpověděl mužský hlas: „Já to chápu, pane Nicolsone, a jak doufám, vy zase pochopíte, že pouze konáme svou práci.“

Po špičkách se kradla blíž, až k hranici světla pronikajícího z pokoje otevřenými dveřmi. Matka seděla v křesle, v náruči chovala chlapečka. Spal. Laurel viděla jeho andělský profil a naducanou tvářičku přimáčknutou k jejímu rameni.

V místnosti byli dva další muži. Starší proplešatělý na pohovce, mladší s notesem v ruce u okna. Policisté, uhodla. Samozřejmě to byli policisté. Stalo se něco hrozného. To bílé prostěradlo v prosluněné zahradě.

„Poznala jste ho, paní Nicolsonová?“ zeptal se ten starší. „Setkala jste se s ním někdy dřív? Viděla jste ho, třeba jen zdálky?“

Laurelina matka neodpověděla, aspoň ne tak, aby ji někdo druhý mohl slyšet. Šeptala cosi chlapečkovi do temene, sotva znatelně pohybovala rty dotýkajícími se jemných vlásků. Místo ní se ozval otec. „Samozřejmě ne. Jak už vypověděla, nikdy ho ani nezahlédla. Jestli chcete znát můj názor, měli byste porovnat jeho podobu s popisem chlapa, o kterém píšou noviny. O tom, co obtěžuje lidi na piknicích.“

„Mohu vás ujistit, pane Nicolsone, že prověříme všechny stopy. Jenže ve vaší zahradě leží mrtvé tělo a pouze vaše žena může objasnit, jak se tam vzalo.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Tajemství letního odpoledne.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.