Nicholas Sparks

Vzkaz v láhvi

Message in a Bottle

Copyright © 1998 by Nicholas Sparks

All rights reserved

Translation © Jana Pacnerová, 1999

This edition published by arrangement with Grand Central Publishing, New York, New York, USA. All rights reserved.

ISBN 978-80-249-4059-5

Věnováno Milesovi a Ryanovi

Prolog

Láhev letěla přes palubu za teplého letního večera, pár hodin předtím, než se spustil déšť. Jako všechny láhve byla křehká a i ona by se byla rozbila, kdyby spadla z metrové výšky na zem. Jenže když se pořádně zazátkovala a vyslala na moře, jako se to stalo s touhle, stala se jedním z předmětů na moři nejužitečnějších, jaké jsou člověku známy. Mohla bezpečně proplout hurikány i tropickou bouří, mohla se pohupovat na hřebenech těch nejnebezpečněji vzedmutých vln přílivu i odlivu. Byla svým způsobem ideálním domovem pro vzkaz, který v sobě nesla, vzkaz, který byl odeslán, aby splnil jeden slib.

Jako u všech lahví ponechaných napospas rozmarům oceánů byl její kurz nepředvídatelný. Vítr a proudy hrají velkou roli ve směřování každé láhve; také bouře a plovoucí odpadky mohou její kurz ovlivnit. Tu a tam láhev zachytne rybářská síť a odnese ji desítky mil opačným směrem, než kam měla namířeno. V důsledku toho mohou dvě láhve hozené do oceánu současně skončit každá na jiném světadílu, anebo dokonce i na opačných stranách zeměkoule. Neexistuje způsob, jímž by se dalo předvídat, kam může která láhev dorazit, a to je součást její záhady.

Touto záhadou jsou lidé zaujati už od časů vynálezu lahví a našlo se pár takových, kteří se snažili zjistit o ní něco víc. Roku 1929 se tým německých vědců rozhodl sledovat cestu jedné konkrétní láhve. Než ji hodili do vody v jižním Indickém oceánu, vložili do ní dopis žádající nálezce, aby zaznamenal místo, kde byla vyplavena na břeh, a pak ji hodil zpátky do moře. Do roku 1935 už obeplula celý svět a urazila přibližně šestnáct tisíc mil, což byla nejdelší oficiálně zaznamenaná vzdálenost.

Vzkazy v lahvích jsou zaznamenávány po celá staletí a v souvislosti s nimi se objevují i nejproslulejší jména z dějin lidstva. Ben Franklin například používal v polovině 18. století láhve obsahující vzkazy, aby získal základní znalosti o proudech podél východního pobřeží – a této informace se používá dodnes. Dokonce ještě i dnes používá americké námořnictvo láhve k získávání informací o přílivu, odlivu a mořských proudech; často se také využívají k vysledování směru pohybujících se naftových skvrn.

Nejproslulejší vzkaz, který byl kdy odeslán, pochází z roku 1784 a týká se jednoho mladého námořníka, Chunosuke Matsuyamy. Ten uvízl na korálovém útesu bez jídla a bez vody poté, co jeho loď ztroskotala. Před smrtí vyryl popis toho, co se stalo, do kusu dřeva a pak vzkaz uzavřel do láhve. Roku 1935, 150 let poté, byla láhev vyplavena v malé přímořské japonské vesničce, kde se Matsuyama narodil.

Ta láhev, která se však ocitla v moři onoho teplého letního večera, neobsahovala zprávu o ztroskotání ani nebyla využívána k mapování moře. Obsahovala ale vzkaz, který měl navždy změnit život dvou lidí, dvou lidí, kteří by se jinak nikdy nesetkali, a z toho důvodu by se dalo mluvit o vzkazu osudovém. Šest dní zvolna plula severovýchodním směrem, poháněna větrem, který začal vát v důsledku vysokého tlaku, jenž panoval nad Mexickým zálivem. Sedmého dne se vítr utišil a láhev se stočila přímo na východ, až si nakonec našla cestu do Golfského proudu, kde pak nabrala rychlost a pokračovala na sever rychlostí téměř sedmdesáti mil za den.

Dva a půl týdne po tom, co se láhev vydala na cestu, ji stále ještě unášel Golfský proud. Sedmnáctého dne však další bouře – tentokrát nad středním Atlantikem – rozpoutala východní vítr, dost silný, aby láhev vyrval z proudu. A ta se pak vydala směrem k Nové Anglii. Když ji nepoháněl Golfský proud, láhev opět zpomalila a pohybovala se po pět dní klikatě různými směry poblíž massachusettského břehu, až uvízla v rybářské síti Johna Hanese. Hanes vzal láhev, obklopenou tisícovkou mrskajících se okounů, a odhodil ji stranou, aby prozkoumal svůj úlovek. Láhev měla štěstí, nerozbila se. Ale okamžitě se na ni zapomnělo, a tak zůstala po zbytek odpoledne a ještě i navečer ležet na přídi jeho člunu, který se vracel do zátoky Cape Cod.

V půl deváté onoho večera – jakmile se jeho člun ocitl bezpečně v zátiší zátoky – klopýtl Hanes o láhev znovu, právě když kouřil cigaretu. Zvedl ji, ale protože slunce už klesalo k západu, nespatřil uvnitř nic neobvyklého. A tak ji hodil přes palubu, aniž by ji důkladněji prozkoumal. Díky tomu láhev vyplavala poblíž jedné z mnoha vesniček lemujících zátoku.

Nedošlo však k tomu hned. Láhev plula ještě pár dní ve vodě sem a tam – jako by se rozhodovala, kam se vrtne, než si zvolila směr – a nakonec ji vlny vyplavily na břeh na jedné pláži nedaleko od Chathamu.

A právě tam po dvaceti šesti dnech plavby, během níž urazila vzdálenost sedm set třicet osm mil, skončila její pouť.

1

Vál studený prosincový vítr. Theresa Osborneová zkřížila paže na prsou, aby úplně neprokřehla. Upřeně se dívala na vodu. Prve když sem přišla, tak se po břehu procházelo několik málo lidí, ale ti si všimli mraků a už dávno byli pryč. Teď se ocitla na pláži sama a vnímala své okolí. Oceán, odrážející barvu oblohy, vypadal jako roztavené železo a vlny se s vytrvalostí valily na břeh jedna za druhou. Těžká mračna se zvolna kupila a mlha začínala houstnout, takže už nebylo vidět obzor. Na jiném místě a v jiné chvíli by byla pociťovala majestát krásy kolem sebe. Ale když teď stála na pláži, uvědomovala si, že necítí vůbec nic. V jistém smyslu jí připadalo, jako by tu vlastně nebyla, jako by to celé nebylo nic než sen.

Přijela sem dnes ráno, ačkoliv si cestu stěží vůbec pamatovala. Když se rozhodla jet sem, měla v plánu zůstat přes noc. Všechno si zařídila, a dokonce se i těšila na tichý večer mimo Boston. Avšak při pohledu na vířící a zpěněný oceán si uvědomila, že se jí nechce zůstat. Pojede domů, hned jak skončí, aťsi bude jak chce pozdě.

Když byla Theresa konečně hotová, vykročila zvolna k vodě. Pod paží nesla tašku, kterou si ráno pečlivě zabalila, a přesvědčila se, že nic nezapomněla. Neřekla nikomu, co si s sebou bere, ani co má dnes v úmyslu dělat. Oznámila jen, že jede na vánoční nákupy. Byla to dokonalá záminka. Byla si sice jistá, že by to pochopili, i kdyby jim řekla pravdu, ale tenhle výlet byl čímsi, s čím se nechtěla nikomu svěřovat. Na začátku byla sama a chtěla být sama i na konci.

Theresa vzdychla a podívala se na hodinky. Zanedlouho začne příliv a pak bude konečně připravená. Našla si místo na nízké duně, které jí připadalo pohodlné, sedla si do písku a otevřela tašku. Chvilku v ní hledala a nalezla obálku, kterou potřebovala. Zhluboka se nadechla a zvolna ji otevřela.

Uvnitř byly tři dopisy, pečlivě složené, dopisy, které četla víckrát, než by dokázala spočítat. Držela je před sebou, seděla na písku a upřeně se na ně dívala.

V tašce měla také další věci, ačkoliv ještě nebyla připravena podívat se i na ně. Místo toho se dál soustředila na dopisy. Psal je plnicím perem a na různých místech byly šmouhy, jak pero pouštělo. Dopisní papír s obrázkem plachetnice v horním pravém rohu začínal místy ztrácet barvu, časem pomalu vybledal. Věděla, že přijde den, kdy nebude možné přečíst jednotlivá slova, ale doufala, že po dnešku už nebude cítit potřebu hledět na ně tak často.

Když skončila, vsunula je zpátky do obálky stejně pečlivě, jako je vyjmula. Obálku vložila zpátky do kabely a znovu se rozhlédla po pláži. Odtamtud, kde seděla, viděla na místo, kde to všechno začalo.

Za úsvitu si byla zaběhat, jak si vzpomínala, a dokázala si jasně vybavit v paměti i to letní ráno. Byl rozbřesk krásného dne. Vnímala svět kolem sebe, naslouchala pisklavému skřehotání terejů a něžnému pleskání vln, které se valily přes písek. I když byla na dovolené, vstala dost časně, aby si stihla zaběhat, aniž by přitom musela koukat, kam šlápne. Za pár hodin bude pláž nabitá turisty ležícími na osuškách v horkém novoanglickém slunci a vstřebávajícími žhavé paprsky. Na Cape Codu bylo v tuhle roční dobu pokaždé nabito, ale většina těch, co zde trávili dovolenou, vyspávala o trochu déle. Ale ji těšil pocit z běhu po tvrdém, hladkém písku, který po sobě zanechal ustupující odliv. Na rozdíl od chodníků u nich doma byl písek příjemně poddajný a ona věděla, že ji nebudou bolet kolena, jako se jí to někdy stávalo po běhání na vyasfaltovaných pěšinách.

Vždycky chodila ráda běhat. Ten zvyk si osvojila z terénních orientačních závodů a výletů do přírody, které se pořádaly na střední škole. Ačkoli jí už nebyla vlastní ona soupeřivost a jen zřídkakdy si při běhání měřila čas, staly se ranní běhy jednou z mála chvilek, kdy mohla být sama se svými myšlenkami. Považovala je za meditaci svého druhu, a právě proto je ráda provozovala o samotě. Nikdy nedokázala pochopit, proč lidé rádi běhají ve skupinkách.

Jakkoli svého syna Kevina velice milovala, byla ráda, že s ní není. Každá matka si občas potřebuje oddychnout a ona se těšila, jak se tady bude ulejvat. Žádný večerní fotbal ani sešlosti u plaveckého bazénu, žádný televizní kanál MTV, řvoucí v pozadí, ani pomáhání s domácími úkoly, žádné probouzení uprostřed noci, aby ho konejšila, když dostane křeče do nohy. Před třemi dny ho odvezla na letiště. Jel navštívit svého otce – jejího bývalého – do Kalifornie. Kevin si uvědomil, že ji ještě neobjal ani nepolíbil na rozloučenou, teprve když mu to připomněla. „Promiň, mami,“ řekl, ovinul ji pažemi a políbil. „Mám tě rád. Ať se ti moc nestejská, jo?“ Pak se otočil, podal letenku zřízenci a téměř utíkal do letadla. Ani se neohlédl.

Nezazlívala mu, že div nezapomněl. Ve svých dvanácti letech se nalézal v té neobratné životní etapě, kdy se domníval, že objímat a líbat mámu na veřejnosti není v pohodě. Kromě toho měl plnou hlavu jiných věcí. Těšil se na ten výlet už od Vánoc. Pojedou s otcem do Grand Canyonu, pak budou týden sjíždět na raftu řeku Colorado a nakonec se vydají do Disneylandu. Byl to výlet, o jakém každý kluk sní, a ona byla šťastná, že je šťastný Kevin. Ačkoli bez něj stráví šest týdnů, věděla, že chlapci prospěje pobýt nějakou dobu se svým otcem.

Ona a David spolu vycházeli od té doby, co se před třemi lety rozvedli, celkem dobře. I když nebyl zrovna nejlepší manžel, byl Kevinovi dobrým otcem. Nikdy nezapomněl poslat dárek k narozeninám nebo k Vánocům, každý týden telefonoval a párkrát ročně cestoval přes celé Státy, jen aby mohl strávit se synem víkend. Pak tu samozřejmě byly také návštěvy stanovené soudem – šest týdnů v létě, každé druhé Vánoce a Velikonoce, kdy byly ve škole týden prázdniny. Annette, Davidova nová žena, měla plné ruce práce s miminkem, ale Kevin ji měl upřímně rád a nikdy se nevracel domů s pocitem hněvu nebo opomíjenosti. Po pravdě řečeno byl obvykle celý nadšený ze svých návštěv a z toho, jak moc se bavil. Nastávaly chvíle, kdy nad tím pociťovala bodnutí žárlivosti, avšak ze všech sil se snažila nedat to před Kevinem najevo.

Teď běžela po pláži uměřeným klusem. Deanna na ni bude čekat se snídaní – Brian už bude pryč, to věděla – a Theresa se na návštěvu u ní těšila. Byl to starší manželský pár – oběma se už blížila šedesátka –, ale Deanna byla její nejlepší přítelkyně.

Deanna působila jako šéfredaktorka novin, kde Theresa pracovala, a jezdila na Cape se svým manželem Brianem po léta. Vždycky bydleli na tomtéž místě, v Rybářském domě, a když zjistila, že Kevin odjíždí na značnou část léta za svým otcem do Kalifornie, naléhala na Theresu, aby jela k nim. „Brian tady chodí každý den na golf a já bych ráda měla nějakou společnost,“ prohlásila tehdy, „a kromě toho, co jiného hodláš dělat? Musíš někdy vypadnout z bytu.“ Theresa věděla, že má pravdu, a po několika dnech rozmýšlení nakonec souhlasila. „To jsem ráda,“ řekla Deanna s vítězoslavným výrazem. „Bude se ti tam líbit.“

Theresa musela přiznat, že je tu hezky. Rybářský dům byl krásně zrestaurovaný dům kapitána, nacházející se na okraji skalnatého útesu, s vyhlídkou na zátoku Cape Cod. Když ho nyní zahlédla v dálce, zpomalila klus. Na rozdíl od mladších běžců, kteří ke konci trasy zrychlují, ona raději zpomalovala a zbytečně se nehnala. V šestatřiceti letech se už z přílišného výkonu nevzpamatovávala tak rychle jako kdysi.

Jak se jí dech zklidňoval, myslela na to, jak stráví zbytek dne. Přivezla si s sebou na dovolenou pět knih, těch, které si chtěla přečíst během uplynulého roku, ale nikdy se k tomu nedostala. Prostě jako by se jí už nedostávalo dost času – aspoň ne s Kevinem, s jeho nekonečnou zásobou energie a s povinnostmi v domácnosti. A rozhodně ne se vší tou prací, co se jí neustále vršila na psacím stole. Musela napsat tři články týdně, protože psala pravidelnou rubriku do Boston Times, a neustále ji tlačil nějaký termín. Většina z jejích spolupracovníků si myslela, že vede blahý život – jen si naklepe tři sta slov denně a má vystaráno –, jenomže ono to tak vůbec nebylo. Přicházet neustále s něčím originálním na téma rodičovství nebylo nijak snadné – zvlášť pokud to chtěla prodat ještě i do jiných novin. Její sloupek „Moderní rodičovství“ vycházel v šedesáti novinách po celé zemi, ačkoliv většina z nich vydávala jen jeden nebo dva z jejích článků týdně. A protože se nabídky na pravidelnou rubriku objevily teprve před osmnácti měsíci a ona byla ve většině listů nováček, nemohla si dopřát ani pár dní „volna“. Rozsah rubrik byl ve většině novin mimořádně omezený a o těch pár místeček soupeřily stovky sloupkařů.

Theresa přešla z běhu do kroku a nakonec se zastavila, když jí nad hlavou zakroužil terej. Vzduch byl hodně vlhký. Otřela si předloktím pot z obličeje. Zhluboka se nadechla, okamžik vzduch zadržela v plicích, pak vydechla a zadívala se na vodu. Protože bylo časně, měl oceán dosud matně šedou barvu. To se ale změní, jen co slunce vystoupí trochu výš. Vodní plocha vypadala lákavě. Ve chvíli si zula boty a ponožky, pak vstoupila na okraj vody, aby se jí drobné vlnky přelévaly přes nohy. Voda působila osvěživě, a tak se několik minut brouzdala sem a tam. Náhle byla ráda, že si našla čas napsat během posledních měsíců několik sloupků navíc. Tím pádem bude moci tenhle týden zapomenout na práci. Nedokázala si vybavit, kdy naposledy nemusela sedět u počítače anebo neměla domluvenou nějakou schůzku či termín, který bylo třeba dodržet. Byl to osvobozující pocit, ocitnout se na chvíli daleko od svého psacího stolu. Téměř jako by opět ovládala vlastní osud, jako by se právě vydávala do světa.

Pravda, existovaly desítky věcí, které, jak věděla, bude muset doma udělat. Koupelna už by se měla vytapetovat a zmodernizovat, díry po hřebících ve stěnách je třeba zasádrovat a zbytku bytu by taky neuškodilo, kdyby se dal trochu do pořádku. Před několika měsíci nakoupila tapety a nějakou barvu, věšáky na ručníky a kliky ke dveřím a nové nástěnné zrcadlo. A také všechno nářadí, které k tomu bude potřebovat. Ale ještě ty krabice ani neotevřela. Pokaždé se to jaksi dalo odložit na příští víkend, ačkoliv soboty a neděle byly často stejně rušné jako pracovní dny. Věci, které nakoupila, dosud spočívaly v taškách, v nichž je přinesla domů, ukryty za vysavačem. A pokaždé, když otevřela dveře komory, jako by se vysmívaly jejím dobrým úmyslům. Možná, říkala si v duchu, až se vrátím domů…

Otočila hlavu a uviděla o kousek dál na pláži stát nějakého muže. Byl starší než ona, asi tak padesát, a tvář měl dotmava opálenou, jako by tu žil po celý rok. Vypadalo to, že stojí bez hnutí – prostě postával ve vodě a nechal si jí omývat nohy. Povšimla si, že má oči zavřené, jako by vychutnával krásu světa, aniž by ji musel pozorovat. Měl na sobě vybledlé džíny, vyhrnuté ke kolenům, a pohodlnou košili, kterou se ani neobtěžoval zastrčit do kalhot. Jak ho pozorovala, náhle zatoužila být jiná. Jaké by to bylo, chodit po plážích a nemít na světě žádnou jinou starost? Jaké by bylo přijít každý den na nějaké tiché, klidné místečko, daleko od ruchu a hluku Bostonu, a jen tak si považovat toho, co může život nabídnout?

Popošla o kousek dál do vody a napodobila muže v naději, že pocítí totéž co on, ať je to cokoli. Ale když zavřela oči, nedokázala myslet na nic jiného než na Kevina. Bůh ví, že s ním chtěla trávit víc času a rozhodně s ním chtěla mít větší trpělivost, když byli spolu. Přála si, aby s ním dokázala posedět a popovídat si nebo hrát Monopoly. Anebo s ním prostě jen koukat na televizi, aniž by ji pohánělo nutkání vstát z gauče a dělat něco důležitějšího. Byly chvíle, kdy si připadala jako podvodník, když Kevinovi tvrdila, že na prvním místě je on a že rodina je to nejcennější, co má.

Jenže potíž spočívala v tom, že vždycky bylo něco na práci. Umýt nádobí, uklidit koupelnu, vyprázdnit bedničku pro kočku; odvézt auto do opravny, vyprat prádlo a zaplatit účty. I když Kevin hodně pomáhal, měl téměř stejně málo času díky škole, kamarádům a svým dalším zájmům. Takže časopisy šly nepřečtené rovnou do odpadkového koše, dopisy zůstávaly nenapsané a někdy, v okamžicích, jako byl tenhle, měla strach, že jí život uniká mezi prsty.

Ale jak to všechno změnit? „Ber život den po dni,“ říkala jí vždycky maminka. Jenže maminka nemusela chodit do práce ani vychovávat silného a sebejistého, i když pozorného syna bez otce. Nechápala zátěž, jíž byla Theresa vystavena den co den. Stejně tak její mladší sestra Janet, která kráčela v maminčiných šlépějích. Ona a její manžel žili ve šťastném svazku už skoro jedenáct let – důkazem toho byly tři nádherné holčičky. Edward nebyl žádný génius, ale byl čestný, hodně se nadřel a rodinu uživil, takže Janet nemusela chodit do práce. V některých chvílích se Theresy zmocňoval dojem, že by se jí takový život třeba i líbil, i kdyby to znamenalo vzdát se kariéry.

Jenže to nebylo možné. Aspoň ne od té doby, co se s Davidem rozvedli. Už to byly tři roky, čtyři, když člověk počítal ten rok, co spolu nežili. Nepociťovala k Davidovi nenávist za to, co udělal, ale její úcta k němu se roztříštila. Cizoložství, ať už aféra na jednu noc nebo dlouhodobý poměr, nedokázala strpět. Nepotěšilo ji ani to, že se neoženil se ženou, se kterou ji dva roky podváděl. Ztráta důvěry byla nenávratná.

David se rok poté, co se rozešli, přestěhoval zpět do své rodné Kalifornie a za pár měsíců se tam seznámil s Annette. Jeho novopečená manželka byla velmi zbožná a kousek po kousku se jí podařilo vzbudit v Davidovi zájem o víru. David, celoživotní agnostik, odjakživa jako by hladověl po něčem, co by v jeho životě mělo větší význam. Nyní pravidelně chodil do kostela, a dokonce spolu s pastorem působil jako manželský poradce. Co tak asi může říkat někomu, kdo dělá totéž, co dělával on, uvažovala často, a jak může pomáhat ostatním, když se sám nedokázal ovládnout? To nevěděla, a vlastně jí to bylo jedno. Jen ji těšilo, že se dosud zajímá o svého syna.

Přirozeně, jakmile se s Davidem rozešli, skončila také spousta jejích přátelství. Když teď už nepatřila do páru, jako by nepatřila na přátelské vánoční oslavy nebo na sešlosti u zahradního grilu. Pár přátel však zůstalo a ozývali se jí z telefonního záznamníku, navrhovali, aby se sešli na oběd anebo aby přišla na večeři. Občas na to i přistoupila, ale zpravidla si našla nějakou záminku, aby jít nemusela. Jí už žádné z těch přátelství nepřipadalo takové, jaké bývalo. A také že samozřejmě nebylo. Věci se mění, lidé se mění a svět se točí dál, a to přímo za oknem.

Od rozvodu chodila jen s hrstkou mužů. Ne že by nebyla přitažlivá. Byla, aspoň to o sobě často slýchala. Vlasy měla tmavohnědé, zastřižené těsně k ramenům a rovné jako lesklé hedvábí. Oči, které sklízely nejvíc poklon, byly hnědé s oříškovými skvrnkami, jež odrážely světlo, když se ocitla venku. Protože chodila denně běhat, byla fit a nevypadala na svůj věk. Taky se stará necítila, ale když se poslední dobou podívala do zrcadla, jako by v něm viděla, že ji věk dohání. Nová vráska v koutku úst, šedivý vlásek, který jako by vyrostl přes noc, zamlžený, unavený výraz, jak byla neustále v poklusu.

Přátelé si o ní mysleli, že je blázen. „Vypadáš teď líp než před lety,“ tvrdili, a ona si stále ještě občas všímala, jak po ní pár mužů kouká z druhého konce uličky v samoobsluze. Ale už jí nebylo dvaadvacet, a nikdy nebude. Ne že by o to stála, i kdyby to šlo. Ledaže, jak si někdy v duchu říkala, by si s sebou mohla vzít svůj dospělý mozek. Jinak by patrně narazila na dalšího Davida – hezkého muže, který touží po dobrých věcech života, s vžitým přesvědčením, že nemusí hrát podle pravidel. Ale krucinál, pravidla jsou důležitá, zvlášť ta, co se týkají manželství. Ta člověk nemá nikdy porušit. Její otec a matka je neporušili, její sestra a švagr také ne, ani Deanna a Brian. Proč musel on? A proč, ptala se v duchu, jak tak stála v příboji, se k němu pořád v myšlenkách vrací, ještě i po takové době?

Nejspíš to mělo něco společného s tím, že když obdržela konečně rozvodové papíry, zmocnil se jí pocit, jako by kousek její bytosti zemřel. Ten počáteční hněv, který pociťovala, se změnil ve smutek. A nyní se z něj stalo ještě něco jiného, téměř jakási otupělost. I když byla neustále v pohybu, zdálo se, jako by ji už nic zvláštního nepotkávalo. Každý den byl stejný, podobaly se jeden druhému jako vejce vejci a jí dělalo potíže rozlišit je od sebe. Jednou, asi před rokem, seděla čtvrt hodiny u svého stolu a snažila se rozpomenout, kdy naposledy udělala něco spontánního. Nic ji nenapadlo.

Těch prvních pár měsíců pro ni bylo těžkých. Pak už hněv ustoupil a ona nepociťovala nutkání vrhnout se na Davida a pomstít se mu za to, co provedl. Dokázala jen litovat samu sebe. Ani to, že měla pořád kolem sebe Kevina, nezměnilo nic na skutečnosti, že si připadala na světě naprosto sama. Prožila krátké údobí, kdy nevydržela spát víc než několik hodin. A tu a tam, když byla v práci, vstala od psacího stolu a šla se na chvíli vyplakat do auta.

Teď, když už uplynuly tři roky, upřímně nevěděla, jestli se ještě někdy zamiluje tak jako do Davida. Když se David ukázal tenkrát na večírku – tehdy začínala studovat prvním rokem na univerzitě – tak jí stačil jediný pohled a věděla, že chce být s ním. Její mladá láska byla tehdy tak nepřekonatelná, tak mocná! Ležela v posteli, nespala a myslela na něj. A když procházela univerzitou nebo kolejí, usmívala se tak často, že jí ostatní úsměv opláceli, kdykoli ji uviděli.

Jenže taková láska nevydrží, aspoň ona na to přišla. Po létech se objevil jiný druh manželství. Ona a David vyrostli a změnili se, každý jinak. Začalo být těžké rozpomenout se na to všechno, co je k sobě původně přitahovalo. Při zpětném pohledu měla Theresa pocit, že se z Davida stal úplně jiný člověk, ačkoli nedokázala přesně určit okamžik, kdy se to všechno začalo měnit. Jenže se může cokoli stát, když plamen vztahu vyhasne. A pro něj vyhasl. Náhodné setkání ve videopůjčovně, rozhovor, který vyústil ve společný oběd a nakonec vedl do hotelů po celé bostonské oblasti.

Nespravedlivé na celé té situaci bylo to, že se jí po něm dosud někdy stýskalo, anebo spíš po tom dobrém, co v sobě měl. Být vdaná za Davida bylo pohodlné jako postel, ve které člověk léta spal. Zvykla si, že byl nablízku jiný člověk, se kterým se dalo popovídat nebo mu naslouchat. Zvykla si probouzet se ráno vůní čerstvé kávy a stýskalo se jí po přítomnosti dalšího dospělého v bytě. Stýskalo se jí po spoustě věcí, ale nejvíc ze všeho postrádala důvěrnost, která pocházela z objetí a šepotu za zavřenými dveřmi.

Kevin ještě nebyl tak starý, aby tohle chápal, a i když ho hluboce milovala, nebyla to stejná láska, jaká jí právě teď scházela. Ke Kevinovi pociťovala mateřský cit, patrně tu nejhlubší, nejsvětější lásku, která existuje. Ještě i teď ráda chodila do jeho pokoje, poté co usnul. Usedala na jeho postel, jen aby se na něj chvíli dívala. Kevin pokaždé vypadal tak mírumilovně, tak krásně, s hlavou na polštáři a zachumlaný do přikrývek. Ve dne jako by byl neustále v pohybu, ale v noci jí jeho nehybná spící postava pokaždé vracela pocity, které mívala, když byl ještě miminko. A přece ani tyto báječné pocity nic nezměnily na skutečnosti, že jakmile odejde z jeho pokoje, sejde dolů a dá si sklenku vína, bude jí jedinou společnost dělat kocour Harvey.

Dosud snila o tom, že se do někoho zamiluje, že bude mít někoho, kdo ji vezme do náruče a dá jí pocítit, že je jediná, na kom záleží. Jenže dneska je těžké, ne-li nemožné poznat někoho slušného. Většina třicátníků, které znala, už byla ženatá. A ti, co byli rozvedení, jako by hledali někoho mladšího, koho by si mohli nějak přetvářet, přesně tak, jak sami chtěli. Takže zbývali starší muži. I když si myslela, že by se dokázala zamilovat do někoho staršího, musela myslet taky na svého syna. Chtěla muže, který by s Kevinem zacházel tak, jak by se s ním zacházet mělo, ne prostě jako s nechtěným vedlejším přívažkem někoho, po kom sám touží. Jenže skutečnost byla taková, že starší muži obvykle měli starší děti; jen málokdo by uvítal možnost vychovávat v devadesátých letech dvacátého století dospívajícího kluka. „Já už jsem svou práci odvedl,“ sdělil jí kdysi stroze jeden pán, s nímž chodila. Tím ten vztah skončil.

Připouštěla, že jí také schází tělesná důvěrnost, jež pramenila z milování, víry v druhého a z jeho objetí. Nebyla s mužem od té doby, co se s Davidem rozvedli. Příležitosti se samozřejmě naskytly – pro hezkou ženu nebylo nikdy těžké najít někoho, s kým by se vyspala. Jenže to prostě nebyl její styl. Nevychovali ji tak a nehodlala se teď měnit. Sex byl příliš důležitý, příliš zvláštní, než aby ho člověk sdílel jen tak s někým. Po pravdě řečeno spala v životě jen s dvěma muži – samozřejmě s Davidem a s Chrisem, prvním klukem, se kterým doopravdy chodila. Nechtěla na tento seznam nikoho připisovat prostě jen pro pár minut rozkoše.

Takže teď byla na dovolené na Cape Codu, sama na světě a bez muže na obzoru, a chtěla tenhle týden udělat něco čistě jen pro sebe. Přečíst si některé knihy, dát si nohy na stůl a vypít sklenku vína, aniž by v pozadí blikala televize. Napsat několik dopisů přátelům, kteří se jí nějakou dobu neozvali. Dlouho spát, přejídat se a ráno si chodit zaběhat, než jí to někdo zkazí. Toužila zase prožívat svobodu, i když jen nakrátko.

Také chtěla tenhle týden nakupovat. Ne v JCPenney, ani u Searse, ani v obchodech, kde inzerovali boty Nike a trička s Chicago Bulls, ale v malých krámcích s tretkami, které Kevinovi připadaly nudné. Chtěla si vyzkoušet nějaké nové šaty a koupit pár takových, co by lichotily její postavě, jen aby měla pocit, že je ještě naživu a dýchá. Možná si dokonce dojde ke kadeřníkovi. Už léta nezměnila účes a unavovalo ji, že vypadá každý den stejně. A kdyby ji tenhle týden náhodou nějaký milý chlápek někam pozval, možná by šla, jen aby měla záminku vzít si na sebe ty nové věci, co si koupila.

Se znovunabytým pocitem optimismu se rozhlédla, jestli je tu ještě ten muž ve vyhrnutých džínách. Ten však odešel stejně tiše, jako přišel. A ona už aby také zamířila domů. Nohy jí v chladné vodě ztuhly. Bylo trochu obtížnější, než očekávala, když si měla sednout, aby se obula. Okamžik zaváhala, než si navlékla ponožky, neboť neměla ručník. Pak usoudila, že něco takového nepotřebuje. Je na dovolené a na pláži. Nemusí mít boty a ponožky.

Nesla je v ruce, když se vydala k domu. Kráčela těsně podél okraje vody a uviděla větší kámen, napůl zakrytý pískem, pár centimetrů od místa, kde ranní odliv dosahoval nejnižšího bodu. To je divné, pomyslela si, vypadá tady tak nepatřičně.

Když přistoupila blíž, všimla si, že vypadá nějak jinak. Za prvé byl hladký a protáhlý, a když se ještě víc přiblížila, uvědomila si, že to vůbec kámen není. Byla to láhev, patrně odhozená nějakým neomaleným turistou anebo některým z místních výrostků, kteří sem rádi v noci chodili. Ohlédla se přes rameno a uviděla popelnici, řetězem připevněnou k záchranářské věži, a rozhodla se vykonat dnešní dobrý skutek. Když však po láhvi sáhla, překvapilo ji, že je zazátkovaná. Zvedla ji, podržela proti světlu a uviděla uvnitř dopis, svinutý a ovázaný šňůrkou.

Vteřinu měla pocit, že jí srdce bije rychleji, jak se jí vybavila jiná vzpomínka. Když byla jako osmiletá s rodiči na dovolené na Floridě, poslaly tehdy ještě s jednou holčičkou dopis po moři, ale nikdy nedostaly odpověď. Dopis to byl prostý, dětský, ale když se vrátila domů, pamatovala se, jak ještě celé týdny uháněla den co den ke schránce na dopisy. Doufala, že někdo ten dopis našel a píše jí z místa, kde láhev vyplavala na břeh. Když nikdy nic nepřišlo, dostavilo se zklamání, vzpomínka postupně bledla, až z ní nezbylo vůbec nic. Jenže teď se jí to všechno vrátilo. Kdo to tehdy byl s ní? Holčička zhruba jejího věku… Tracy…? Ne… Stacey…? Ano, Stacey! Stacey se jmenovala! Měla plavé vlásky…, byla na léto u babičky a dědečka… a… a… tam se vzpomínka zastavila. Už nic dalšího nepřicházelo, ať se snažila sebevíc.

Začala vytahovat zátku, skoro očekávala, že je to tatáž láhev, kterou odeslala, ačkoli věděla, že to není možné. Patrně je ale od nějakého jiného dítěte, a pokud žádá o odpověď, tak mu ji pošle. Možná spolu s nějakým dárečkem z Cape a taky s pohlednicí.

Zátka byla pevně zaražená. Prsty jí klouzaly, když se ji pokoušela vytáhnout. Nedala se pořádně sevřít. Zaryla krátké nehty do vyčnívající části zátky a zvolna lahví zakroutila. Nic. Sevřela láhev opačně, aby si tak prohodila ruce, a zkusila to znovu. Držela ji pevněji, stiskla láhev mezi koleny, aby tolik neklouzala, a zrovna když to užuž chtěla vzdát, tak se zátka trochu pohnula. Náhle povzbuzena si znovu vystřídala ruce, takže byly jako původně, zmáčkla…, zvolna lahví zakroutila…, další kousek zátky byl venku… a ta náhle povolila a zbývající část lehce vyklouzla.

Otočila láhev vzhůru dnem. Překvapilo ji, že dopis téměř ihned vypadl do písku u jejích nohou. Když se sklonila, aby ho zvedla, všimla si, že je pevně ovázaný. Právě proto tak snadno vyklouzl.

Opatrně rozvázala šňůrku. První, co ji zarazilo, když dopis rozvinula, byl papír. Tohle nebyl dopisní papír, na který obvykle píší děti. Byl to drahý papír, silný a kvalitní, se siluetou plachetnice vyrytou v pravém horním rohu. A papír sám byl svraštělý, vypadal staře, skoro jako by byl ve vodě stovku let.

Přistihla se, jak tají dech. Možná je to starý list. Možná – existují přece příběhy o lahvích vyplavených po stovkách let, během nichž pluly po moři. Nyní to může být právě takový případ. Možná drží v ruce skutečně historický doklad. Jenže když psaní samotné podrobila důkladnému zkoumání, tak uviděla, že se zmýlila. V pravém horním rohu stálo datum.

22. července 1997.

Ani ne před třemi týdny.

Tři týdny? To je všechno?

Podívala se trochu důkladněji. Dopis byl dlouhý – pokrýval přední i zadní stranu papíru – a nezdálo se, že by pisatel vyžadoval odpověď. Letmý pohled neodhalil nikde žádnou adresu ani telefonní číslo. Nicméně usoudila, že se může nacházet třeba v dopise samém.

Pocítila bodnutí zvědavosti, jak před sebou to psaní držela. A právě tehdy, ve vycházejícím slunci horkého novoanglického dne, si poprvé přečetla dopis, který měl navždy změnit její život.

22. července 1997

Má nejdražší Catherine,

stýská se mi, miláčku, jako vždycky, ale dnes je to zvlášť těžké, protože oceán mi zpívá, a je to píseň našeho společného života. Skoro Tě cítím vedle sebe, když tenhle dopis píšu, a cítím vůni lučních květů, která mi Tě vždycky připomíná. V tomhle okamžiku mi však tyhle věci nepůsobí žádnou rozkoš. Tvé návštěvy jsou čím dál méně časté a já mám někdy pocit, jako by se větší část mého já zvolna vytrácela.

Ale snažím se. V noci, když jsem sám, Tě volám, a kdykoli je má bolest největší, jako by sis pokaždé našla nějakou cestu, jak se ke mně vrátit. Včera ve snu jsem Tě viděl na molu u Wrightsville Beach. Vítr Ti foukal do vlasů a v očích jsi měla hasnoucí slunce. Jsem jako omráčený bleskem, když Tě vidím, jak se opíráš o zábradlí. Jsi krásná, říkám si, když
Tě tak vidím, vidina, kterou nemohu nikdy nalézt v nikom jiném. Zvolna k Tobě vykročím, a když se ke mně konečně otočíš, všimnu si, že Tě pozorují i ostatní. „Znáte ji?“ ptají se mě závistivým šepotem, a když se na mě usměješ, odpovím prostě a pravdivě: „Líp než vlastní srdce.“

Zastavím se u Tebe a vezmu Tě do náručí. Po tomhle okamžiku toužím ze všeho nejvíc. Pro něj žiju, a když opětuješ mé objetí, vzdávám se té chvilce, znovu nalézám mír.

Zvednu ruku a jemně se dotknu Tvé tváře a Ty zakloníš hlavu a zavřeš oči. Ruce mám hrubé a Tvá pleť je jemná a mě na okamžik napadne, jestli se neodtáhneš, ale to Ty samozřejmě neuděláš. Nikdy jsi to neudělala, a v takových chvílích, jako je tahle, vím, co je cílem mého života.

Jsem tady, abych Tě miloval, abych Tě držel v náručí, ochraňoval Tě. Jsem tu, abych se od Tebe učil a na oplátku přijímal Tvou lásku. Jsem tady, protože jinde být nelze.

Ale pak, jako vždycky, se začne utvářet mlha, jak tak stojíme těsně u sebe. Je vzdálená a valí se od obzoru a já shledávám, že jak se blíží, tak se čím dál víc bojím. Zvolna se plazí, zahaluje svět kolem nás, zahrazuje nám cestu, jako by bránila útěku. Jako valící se mrak pokrývá všechno, houstne, až nezbývá nic než my dva.

Cítím, jak se mi začíná svírat hrdlo a oči se mi plní slzami, protože vím, že je čas, abys odešla. Pohled, který na mě v ten okamžik vrhneš, mi učaruje. Cítím Tvůj smutek a vlastní osamělost. Bolest v srdci, která jen na krátkou chvíli umlkla, je čím dál silnější, jak mě opouštíš. A Ty pak rozpřáhneš paže a ustoupíš do mlhy, protože je to Tvé místo, a moje ne. Toužím jít s Tebou, ale Ty jen zavrtíš hlavou, protože oba víme, že to není možné.

A já se s pukajícím srdcem dívám, jak zvolna mizíš. Přistihnu se při zoufalém úsilí, abych si zapamatoval o téhle chvíli všechno, všechno o Tobě. Ale brzy, vždycky příliš brzy, Tvá podoba zmizí a mlha se valí zpět na své vzdálené místo. A já jsem sám na molu a je mi jedno, co si myslí ostatní, když skloním hlavu a pláču a pláču a pláču.

Garrett

2

„Ty pláčeš?“ zeptala se Deanna, když Theresa vyšla na zadní verandu, nesouc láhev i dopis. Byla tak zmatená, že zapomněla láhev vyhodit.

Theresa si v rozpacích otřela oči, zatímco Deanna odložila noviny a vstala ze sedátka. Ačkoli byla při těle – už od té doby, co ji Theresa poznala –, obešla hbitě stůl, ve tváři vepsanou starost.

„Není ti nic? Co se stalo? Ublížila sis?“ S žuchnutím se usadila do jednoho z křesel, naklonila se a uchopila Theresu za ruku.

Theresa zavrtěla hlavou. „Ne, nic z toho. Jen jsem našla takový dopis a… já ti nevím, když jsem ho přečetla, nedokázala jsem se ubránit…“

„Dopis? Jaký dopis? Víš určitě, že ti nic není?“ Deanna při kladení otázek nevědomky máchala volnou rukou.

„Jsem v pořádku, vážně. Ten dopis byl v láhvi. Našla jsem ji vyplavenou na pláži. Když jsem to otevřela a přečetla…“ Umlkla a Deannina tvář se trošičku rozjasnila.

„Ach… to je dobře. Chvilku jsem si už myslela, že se stalo něco strašného. Jako že tě někdo přepadl nebo tak.“

Theresa si shrnula pramínek vlasů, který jí spadl do tváře, a usmála se jejím obavám. „Ne, ten dopis mě prostě vážně vzal. Je to pitomost, já vím. Neměla bych být tak emocionální. Mrzí mě, že jsem tě vylekala.“

„Ale kdepak!“ Deanna pokrčila rameny. „Není čeho litovat. Jsem jen ráda, že ti nic není.“ Na okamžik se odmlčela. „Říkalas, že tě ten dopis rozplakal? Proč? Co v něm bylo?“

Theresa si otřela oči, podala dopis Deanně a přistoupila ke stolu z tepaného železa, kde prve seděla Deanna. Dosud si připadala trochu směšně, že tak plakala, a ze všech sil se snažila vzpamatovat.

Deanna si dopis zvolna přečetla, a když skončila, vzhlédla k Therese. I ona měla vlhké oči. Přece jen to působí i na někoho jiného, pomyslela si Theresa.

„To… to je krása,“ řekla konečně Deanna. „Je to jedna z nejdojemnějších věcí, co jsem kdy četla.“

„To mě taky napadlo.“

„A našlas to vyplavené na pláži? Když sis byla zaběhat?“

Theresa přikývla.

„Nevím, jak to tam mohlo vyplavat. Zátoka je chráněná před oceánem a o nějakém Wrightsville Beach jsem jakživa neslyšela.“

„Já taky ne, ale vypadá to, že to tam moře vyplavilo dneska v noci. Nejdřív jsem to přešla, než jsem si všimla, co to je.“

Deanna přejela prstem přes psaní a na okamžik se odmlčela. „Ráda bych věděla, kdo jsou ti lidé. A proč byl vzkaz vložený v láhvi?“

„To nevím.“

„Nejsi zvědavá?“

Pravda byla taková, že Theresa byla skutečně zvědavá. Řádky si přečetla poprvé, pak znovu a potom ještě potřetí. Jaké by to asi bylo, dumala, kdyby ji někdo takhle miloval?

„Trochu. No a co? Stejně se to nikdy nedozvíme.“

„Co s tím uděláš?“

„Nejspíš si to nechám. Vlastně jsem o tom zase tak moc neuvažovala.“

„Hmm,“ řekla Deanna se záhadným úsměvem. Pak dodala: „Jak sis zaběhala?“

Theresa usrkla ze sklenice džusu, kterou si nalila. „Bylo to prima. Slunce bylo opravdu náramné, když vyšlo. Zdálo se, jako by zářil celý svět.“

„To jen proto, žes měla závrať z nedostatku kyslíku. To s tebou dělá to běhání.“

Theresa se pobaveně usmála. „Takže se mnou zřejmě tenhle týden chodit nebudeš.“

Deanna s pochybovačným výrazem ve tváři sáhla po šálku s kávou. „Ani náhodou. Můj tělocvik se omezuje na to, že každý víkend vyluxuju dům. Umíš si mě představit, jak při běhu funím a odfukuju? Nejspíš bych dostala infarkt.“

„Je to osvěžující, když si na to zvykneš.“

„To je možná pravda, jenže já nejsem mladá a svižná jako ty. Pokud si vzpomínám, jedinkrát jsem běžela jako dítě, když se sousedům utrhl ze řetězu pes. Utíkala jsem tak rychle, že jsem se div nepočurala.“

Theresa se nahlas rozesmála. „Tak co máme dneska na práci?“

„Myslela jsem, že bychom mohly jít trošku nakupovat a naobědvat se ve městě. Co tomu říkáš?“

„Doufala jsem, že přesně tohle řekneš.“

Obě ženy si povídaly o místech, kam by mohly zajít. Pak Deanna vstala a šla si dovnitř pro další šálek kávy a Theresa se za ní dívala.

Deanně bylo osmapadesát, měla kulatou tvář a zvolna šedivějící vlasy. Nosila je ostříhané nakrátko, oblékala se bez marnivých výstřelků a byla, jak Theresa usoudila, tím nejlepším člověkem, jakého znala. Vyznala se v hudbě a výtvarném umění. V práci se z její kanceláře v chaosu redakce ustavičně linuly nahrávky Mozarta a Beethovena. Žila ve světě optimismu a humoru a každý, kdo ji znal, ji zbožňoval.

Když se Deanna vrátila ke stolu, sedla si a zadívala se přes zátoku. „Není to nejkrásnější místo, cos kdy viděla?“

„Ano, je. Jsem ráda, žes mě pozvala.“

„Potřebovalas to. Byla bys v tom svém bytě úplně sama.“

„Mluvíš jako má matka.“

„Beru to jako poklonu.“

Deanna sáhla přes stůl a znovu si vzala dopis. Když ho opět četla, zvedla obočí, ale nic neřekla. Therese připadalo, jako by to psaní odstartovalo jakýsi proces v její paměti.

„Copak je?“

„Jen mě napadlo…“ řekla tiše.

„Co tě napadlo?“

„No, když jsem byla uvnitř, přemýšlela jsem o tom dopise. Napadá mě, jestli bychom ho neměli otisknout tenhle týden ve tvé rubrice.“

„O čem to mluvíš?“

Deanna se naklonila přes stůl. „Přesně o tom, co jsem řekla – myslím, že bychom dopis z láhve měli tenhle týden otisknout ve tvé rubrice. Určitě by si ho moc rádi přečetli i jiní lidé. Je skutečně neobvyklý. Lidi potřebují tu a tam číst něco takového. A tohle je tak dojemné! Umím si představit, jak si to stovka ženských vystřihne a přilepí izolepou na ledničku, aby si toho manželé všimli, až přijdou domů z práce.“

„Ani nevíme, o koho jde. Nemyslíš, že bychom nejdřív měli dostat svolení pisatele?“

„To je právě ono. To nemůžeme. Dalo by se promluvit s naším právníkem, ale určitě je to legální. Nepoužijeme skutečná jména. A pokud nepřijmeme žádný honorář za napsání textu ani neprozradíme, odkud by to mohlo pocházet, určitě by neměl nastat žádný problém.“

„Já vím, že to patrně je legální. Ale nejsem si jistá, jestli je to správné. Chci tím říct, že jde o velice osobní dopis. Jsem na pochybách, jestli se má šířit tak, aby si ho kdekdo mohl přečíst.“

„Je to příběh, jaký lidi zajímá, Thereso. Lidi tyhle věci milují. Navíc na tom není nic, co by mohlo někoho uvést do rozpaků. Je to krásný dopis. A nezapomínej, ten Garrett ho poslal do oceánu v láhvi. Musel vědět, že moře láhev někde vyplaví.“

Theresa potřásla hlavou. „Já nevím, Deanno…“

„Tak o tom přemýšlej. Vyspi se na to, jestli musíš. Já myslím, že je to ohromný nápad.“

Theresa stále o dopise přemítala, zatímco se svlékala a sprchovala. Přistihla se při úvahách o muži, který ho napsal – o Garrettovi, pokud to bylo jeho skutečné jméno. A kdo je ta Catherine, pokud existuje? Zřejmě milenka nebo manželka, ale už s ním není. Je mrtvá, napadlo ji, anebo se stalo něco jiného, co je násilně rozdělilo? A proč to zazátkoval do láhve a svěřil vlnám? Celé to bylo podivné. Pak v ní převládl její reportérský instinkt – náhle ji napadlo, že ta zpráva třeba nic neznamená. Mohl to být někdo, kdo chtěl napsat milostný dopis, ale neměl nikoho, komu by ho poslal. Mohl to dokonce poslat někdo, kdo pociťoval jakési zvrhlé nutkání rozplakávat osamělé ženské na dalekých plážích. Jak se jí ale slova listu znovu vybavovala v mysli, uvědomovala si, že takové možnosti jsou nepravděpodobné. Dopis byl očividně psaný celým srdcem. A to pomyšlení, že ho napsal muž! Za celý svůj život nikdy nedostala dopis, který by se mu i jen vzdáleně podobal. Dojemné city v ní vzbudily náladu, jakou vždycky spojovala se sentimentálními, kýčovitými pohlednicemi. David nikdy nebyl velký psavec, ani nikdo z těch ostatních, s nimiž chodila. Jaký by asi byl takový muž? uvažovala. Byl by tak něžný, jak se z dopisu zdálo?

Vetřela si do vlasů šampon, a když se vytvořila mohutná pěna, tak si je opláchla. Otázku pustila z hlavy, když jí po těle začala stékat chladivá voda. Umyla si tělo žínkou, na niž nanesla mýdlo zvláčňující pokožku. Ve sprše strávila delší dobu, než bylo zapotřebí, a pak teprve vyšla ze sprchového koutu.

Podívala se na sebe do zrcadla, zatímco se otírala osuškou. Na šestatřicetiletou ženu se synem v pubertě to není nejhorší, říkala si. Prsa měla vždycky menší, a ačkoli jí to zamlada vadilo, teď byla ráda, protože nezačínala ochabovat ani viset jako u jiných žen jejího věku. Břicho měla ploché, nohy dlouhé a štíhlé díky letitému cvičení. Ani vějířky vrásek v koutcích očí jako by mnoho neprozrazovaly, ačkoli to bylo nepochopitelné. Celkem vzato byla spokojená s tím, jak dnes ráno vypadá. To, jak nezvykle spokojeně na sebe pohlíží, přičítala skutečnosti, že je na dovolené.

Trochu se nalíčila, oblékla si béžové šortky, bílou blůzku bez rukávů a obula hnědé sandály. Za hodinu bude horko a dusno a ona se chtěla cítit při procházce po Provincetownu pohodlně. Vykoukla oknem z koupelny, uviděla, že slunce vystoupilo ještě výš, a připomněla si, že si musí koupit nějaký opalovací krém. Jinak se spálí. Ze zkušenosti věděla, že právě to je jedním z nejrychlejších způsobů, jak si pokazit výlet na pláž.

Venku na verandě prostřela Deanna stůl k snídani. Byl tu meloun, grapefruity a rozpečené rohlíky. Když se posadila, namazala na ně trochu nízkotučného krémového sýra – Deanna zase držela jednu ze svých nekonečných diet – a obě si dlouhou chvíli povídaly. Brian byl na golfu, jako každý den v tomto týdnu, a tak musel vyrazit časně ráno. Bral totiž nějaké léky, které, jak Deanna říkala, „mu dělají s kůží děsné věci, když stráví moc času na sluníčku.“

Brian a Deanna spolu žili šestatřicet let. Byla to láska ze studií. V létě po promoci se vzali, hned poté, co Brian přijal práci u jedné účetní firmy v centru Bostonu. Osm let potom se Brian stal společníkem firmy. A tak si koupili prostorný dům v Brookline, kde žili posledních dvacet osm let sami.

Vždycky chtěli děti, Deanna však ani po šesti letech manželství neotěhotněla. Navštívila gynekologa, který shledal, že má Deanna srůsty na vaječnících a dítě nemůže na svět přivést. Několikrát se pokoušeli o adopci, ale pořadník byl zřejmě nekonečný. Nakonec se vzdali naděje. Pak přišla těžká léta, svěřila se jednou Therese, čas, kdy manželství téměř ztroskotalo. Avšak jejich vzájemná soudržnost, jakkoli otřesená, zůstala pevná. Deanna se vrhla do práce, aby vyplnila mezeru ve svém životě. Začínala v Boston Times, kde bylo žen pomálu, a postupně se propracovala po žebříčku podnikové hierarchie až nahoru. Když se před deseti lety stala šéfredaktorkou, začala brát pod svá křídla ženy-reportérky. Theresa byla její první žákyní.

Když se Deanna odešla nahoru osprchovat, Theresa si krátce pročetla noviny, pak se podívala na hodinky. Vstala a zamířila k telefonu. Vytočila Davidovo číslo. Bylo u něj ještě brzy, teprve sedm hodin, ale věděla, že celá rodina už bude vzhůru. Kevin vždycky vstával za svítání a protentokrát byla ráda, že s ním tento báječný zážitek musí sdílet někdo jiný. Přecházela sem a tam, telefon několikrát zazvonil, než ho Annette zvedla. Theresa slyšela v pozadí televizi a zvuk dětského pláče.

„Ahoj. Tady je Theresa. Je tam někde Kevin?“

„Jé, ahoj. Samozřejmě že tu je. Vydrž vteřinku.“

Telefon cvakl o kuchyňskou linku a Theresa poslouchala, jak ho Annette volá: „Kevine, to je pro tebe. Volá Theresa.“

Skutečnost, že se o ní nemluví jako o Kevinově matce, ji zabolela víc, než očekávala, ale neměla čas se tím hlouběji zabývat.

Kevin byl celý zadýchaný, když dorazil k telefonu.

„Ahoj, mami. Jak se máš? Jaká je dovolená?“

Když zaslechla jeho hlas, pocítila bodnutí osamělosti. Byl to hlásek dosud vysoký, dětský, ale věděla, že je jen otázkou času, než se změní.

„Je tu krásně, ale dorazila jsem teprve včera večer. Zatím jsem si byla jen dneska ráno zaběhat.“

„Bylo na pláži hodně lidí?“

„Ne, ale viděla jsem je přicházet, když jsem skončila. Hele, kdy s tátou vyrážíte?“

„Za dva dny. Dovolenou má až od pondělka, takže teprve pak pojedeme. Momentálně se připravuje do práce, něco dodělat, aby měl volno a čistý stůl, až odjedeme. Chceš s ním mluvit?“

„Ne, není třeba. Jen jsem ti chtěla říct, že doufám, že se budeš dobře bavit.“

„Bude to bomba. Viděl jsem brožuru o té cestě po řece. Některé peřeje vypadají pěkně drsně.“

„Tak buď opatrný.“

„Mami, už nejsem malej.“

„Já vím. Jen uklidni svou staromódní matku.“

„Fajn, slibuju. Celou dobu budu mít na sobě záchrannou vestu.“ Na okamžik se odmlčel. „Víš, ale nebudeme mít telefon, takže ti zavolám, teprve až se vrátím.“

„To jsem tušila. Ale měla by to být náramná zábava.“

„Bude to úžasný. Škoda že nemůžeš jet s námi. Budeme se mít ohromně.“

Zavřela na okamžik oči, než odpověděla. Tento trik ji naučil její psychoterapeut. Kdykoli Kevin řekl něco o tom, jako by byli zase všichni tři spolu, vždycky se snažila mít jistotu, že sama neřekne nic, čeho by později litovala. Její hlas zněl tak optimisticky, jak jen toho byla schopna.

„Ty a táta potřebujete být nějakou dobu spolu sami. Vím, že se mu po tobě moc stýská. Máte co dohánět a on se na tenhle výlet těší stejně dlouho jako ty.“ Tak, ani to nebylo tak těžké.

„To ti řekl?“

„Ano. Několikrát.“

Kevin se odmlčel.

„Bude se mi po tobě stýskat, mami. Můžu ti zavolat, hned jak se vrátím, a povídat ti o té cestě?“

„Samozřejmě. Můžeš mi zavolat kdykoliv. Hrozně ráda si to všechno vyposlechnu.“ Pak dodala: „Mám tě moc ráda, Kevine.“

„Já tě mám taky moc rád, mami.“

Zavěsila sluchátko, současně šťastná i rozesmutněná; takovýhle pocit obvykle mívala, když si spolu telefonovali, kdykoli zůstal u svého otce.

„Kdo to byl?“ zeptala se za jejími zády Deanna. Sestoupila ze schodů ve žluté blůze s tygřími pruhy, červených šortkách, bílých ponožkách a sportovních botách značky Reebok. Její oděv vykřikoval z plných plic: „Jsem turistka!“ a Theresa se ze všech sil snažila udržet vážnou tvář.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vzkaz v láhvi.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.