Luca Di Fulvio

LA RAGAZZA CHE TOCCAVA IL CIELO

Copyright © 2013 by Bastei Lübbe GmbH & Co. KG, Köln

Alle Rechte vorbehalten

Translation © 2014, 2020  by  Marta Bárová

ISBN  978-80-249-4203-2

Pro Carlu

Kdybych mluvil jazyky lidí i andělů (…..),

kdybych měl dar proroctví a rozuměl všem tajemstvím

a veškerému poznání a kdybych měl všechnu víru,

takže bych i hory přenášel,

ale neměl bych lásku,

nejsem nic.

Dopis svatého Pavla Korintským, I 13

PRVNÍ ČÁST

Podzim 1515 – Zima 1516

1
Řím

Smrdutá kára, jak se jí říkalo ve čtvrti Angelo, přijížděla jednou za týden. Vždy v pondělí.

Onoho pondělí, po pěti deštivých dnech, se smrdutá kára těžce pohybovala úzkou uličkou della Pescheria, sotva se jí protáhla, a náboje kol občas škrtaly o zdi domů. Šestice trestanců, připoutaných řetězy k vozu, se až po kotníky bořila do bláta a sténala námahou, jak se snažila vyprostit kola uvízlá ve výmolech. Nohavice z laciné vlněné látky, hrubé a děravé, měli zablácené až po rozkrok. Před vozem šli další dva trestanci, přikovaní k sobě, kteří sbírali vědra plná odpadků a výkalů ze zápraží domů či dvorků a vyprazdňovali je do ohromné kádě na plošině káry. Na osm vězňů dohlíželi čtyři ozbrojenci, dva vpředu a dva vzadu za páchnoucím procesím.

Za vozem se tísnil nepočetný pestrý dav, spíše cizinci než místní, jak bylo ve Věčném městě obvyklé. Dva němečtí učenci s těžkými knihami v podpaží, tři jeptišky, na skloněných hlavách obrovské kokrhele s nařasenou špičkou, Severoafričan s kůží barvy pražených oříšků, dva španělští vojáci ve dvojbarevných, žluto-červených nohavicích, kteří se pohybovali s přivřenýma očima, aby zmírnili bolest hlavy po noci prohýřené v šenku. Ti se teď hlavně snažili co nejdřív vrátit do kasáren, aby je nemohli prohlásit za zběhy. Dokonce i jeden Ind v turbanu a s velbloudem, který brblal, popuzený zimou, a mířil do cirkusu na druhé straně Tibery, a židovský kupec, což se dalo poznat podle žluté, zákonem předepsané čapky. Všichni bez rozdílu měli ve tváři vepsaný výraz znechucení nad příšerným zápachem, který postupně sílil, jak se blížili k náměstí Sant’ Angelo in Pescheria, kde se k puchu smrduté káry přidával odér zbytků z rybího trhu, které šest dní hnily na zemi.

V místě rozšíření se lidem, jimž vůz překážel v chůzi, konečně podařilo jej předejít. Pohltil je pestrý, hlučný dav, který zaplnil náměstí.

I kupec jménem Šimon Baruch přidal do kroku. Nervózně se rozhlížel kolem sebe, jak mu velela jeho bázlivá povaha. Na blízkém provaznickém trhu se mu povedl výborný obchod, právě prodal velkou zásilku splétaných lan, která právě dorazila na palubě lodi kotvící v přístavu Ripa Grande, a utrženou částku si nechal vyplatit v hotovosti, nikoliv v obvyklých úpisech. Takže teď kráčel shrbeně, oběma rukama si tiskl k tělu plášť, plný úzkosti, že se prochází římskými uličkami s koženým váčkem naditým mincemi, který si připnul k opasku.

Šimon Baruch si všiml hodnostáře z jakési exotické země s mohutným nakrouceným knírem, doprovázeného dvěma obrovitými Maury ozbrojenými zahnutými šavlemi s rukojetí ze slonoviny. Viděl kejklíře s olivovou pletí, možná Albánce či Makedonce. A skupinku starců, sedících před svými domy ve slámou vyplétaných židlích, kteří hráli kostky a házeli je do dřevěné bedýnky na zemi. A pak tři chudé ženy, které se motaly kolem mramorových pultů, na nichž stálo jen pár proutěných košů s makrelami z Isola Sacra či okouny z jezera Bracciano. Prohledávaly zbytky, jestli nenajdou hlavu či ocas, jimiž by ochutily polévku z polních bylin, jediné jídlo, které ten večer ponesou na stůl. Dvěma bylo kolem čtyřicítky a jejich chladem pevně sevřené, nepřirozeně propadlé rty naznačovaly značný úbytek zubů. Ta třetí byla naopak mladinká. Měla tmavě rusé vlasy a pleť bílou a průsvitnou jak alabastr, což se dalo vytušit i pod nánosem špíny. Šimon Baruch si pomyslel, že se podobá Zuzaně z knihy proroka Daniela, kterou obtěžovali chlípní starci.

„Uhněte, vy coury, jinak vás taky hodím do kádě!“ vyštěkl jeden z trestanců od smrduté káry, který popošel k rybím zbytkům s lopatou v ruce. Ozbrojenci se rozesmáli a mávali na ženy, aby ustoupily stranou.

Šimon Baruch zamířil se skloněnou hlavou k Marcellovu divadlu, kde mohl konečně uložit do bezpečí měšec s penězi. Naposled se však otočil, aby si prohlédl přitažlivou dívku s měděnými vlasy. Všiml si, že se dívá na odrbaného chlapce s nažloutlou pletí a dlouhými špinavými vlasy, téměř přilepenými k hlavě, který seděl opodál na zemi mezi rozvalinami Oktáviina sloupořadí a házel kameny po koze, jež okusovala kopřivy a trávu. Šimonu Baruchovi blesklo hlavou, že už toho kluka někde zahlédl, možná dnes ráno na provaznickém trhu. A zatímco se na něj díval, ještě víc nahrbený, chlapec jeho pohled opětoval a zavolal na něho: „Vaše čapka je ušitá z dobré látky, pane žide! Blahobyt se pozná!“

Šimon Baruch se beze slova prudce otočil a uviděl, jak se k němu blíží s napraženou rukou mládenec se slaboduchým výrazem ve tváři, který se předtím opíral o zeď na druhé straně náměstí. Byl to rozložitý, vysoký obr s hustými, plavými vlasy jako sláma a nízkým čelem, které mu dodávalo téměř zvířecí vzezření. Oblečený byl v cárech, nemotorně se pohyboval na krátkých, silných nohách a kolébal zavalitým trupem. I paže měl neúměrně krátké. Podobá se obrovitému trpaslíku, pomyslel si kupec. Již na první pohled ho napadlo, že se jedná o pomatence. Utvrdil se ve svém přesvědčení, když obr, s očima přimhouřenýma, jako by se bál, že dostane výprask, promluvil hrdelním, bezvýrazným hlasem prapodivným jazykem, v němž se hlásky hašteřily mezi sebou: „Dej penížky, páníšku. Buď od tý tobroty a dej penížek, almušničku, pane slofutný.“

„Táhni,“ houkl na něj kupec a máchl rukou, jako by odháněl dotěrnou mouchu.

Obr si zděšením zakryl tvář, ovšem necouvl ani o píď. „Jen malý penížek, velemošný pane… jen penížek,“ opakoval. A pak, přímo před průčelím kostela Sant’Angelo, ho s přehnaným důrazem chytil za paži.

Poplašený Šimon Baruch se otočil. „Nesahej na mě těmi špinavými prackami!“ vyštěkl ve snaze zakrýt strach, který mu svíral hrdlo.

Právě v tom okamžiku vyběhl zpoza rohu kostela asi šestnáctiletý mladík snědé pleti, s vlasy černými jak smola, hubený čahoun se žlutou čapkou rozpustile nasazenou šikmo do čela. Téměř do kupce narazil a chytil se ho za ramena, aby neupadl. „Promiňte, pane,“ omluvil se okamžitě a pak, když si všiml žluté čapky na hlavě druhého muže, dodal: „Šalom Alejchem,“ a sklonil hlavu na důkaz úcty.

„Alejchem Šalom,“ odpověděl mechanicky Šimon Baruch. Na jednu stranu si při pohledu na spoluvěrce oddechl, na druhou ho rozčilovalo, že se nedokáže vykroutit ze sevření toho blázna.

„Ne, já ho fiděl prfní!“ obořil se kolohnát, brunátný hněvem, na nově příchozího. „Ten chodný pán dá almušničku mně!“ Prudce strčil do chlapce se žlutou čapkou, kupce ovšem držel dál. „Zmižni!“

„Pusť mě, hlupáku!“ zařval Šimon na blázna. Hlas se mu chvěl zděšením.

„Pusť ho!“ vykřikl i mladík a odvážně se vrhl na obra. Ten mu však vrazil pěst do žaludku, až se chlapec předklonil bolestí. Nevzdal se však, znovu na kolohnáta zaútočil a uhodil ho do tváře.

Obr vydal hrdelní zvuk, pustil kupce, vztekem bez sebe chytil chlapce, zvedl ho do vzduchu a mrštil s ním po Šimonu Baruchovi. Nakonec oba skončili na zemi.

Hlídka, která se původně chystala potyčku uklidnit, se rozesmála při pohledu na dva muže se žlutou čapkou, kteří se váleli v blátě, jako by se spolu prali. A všechny prodavačky ryb se smály, ruce v bok, až jim nadskakovala ňadra. A smál se hodnostář velkovezíra a dva Mauři se šavlemi. Albánští kejklíři přestali vyhazovat do vzduchu své koule a i ti dva španělští vojáci, byť nezpomalili krok, se v chůzi otáčeli, aby jim nic neuteklo. A dokonce i němečtí učenci se zastavili a nasadili si brýle. „Zabij je!“ pobízel obra jekotem chlapec, který opodál házel kamení po koze. I trestanci se chechtali a jeden volal: „Ukaž jim! Nakopej je do zadku!“

A tak blázen kopl do břicha chlapce se žlutou čapkou, který právě pomáhal kupci na nohy. Mladík zasténal a obrátil se k Šimonu Baruchovi, oči plné hrůzy: „Utečte, snažně vás prosím!“ S výkřikem se vrhl na obra, zoufalství mu dodalo sílu. Znovu ho uhodil a potom se dal na útěk.

Kolohnát se za ním rozběhl směrem ke břehu Tibery a kluk se zažloutlou pletí se mu okamžitě přilepil na paty a hulákal: „Posranej žiďáku! Je s tebou amen, posranej žiďáku!“

Šimonu Baruchovi blesklo hlavou, že by měl mladému spoluvěrci pomoct. Ale byl to jen mžik. Strach, který ovládal jeho život, nabyl vrchu a kupec se vydal opačným směrem k Marcellovu divadlu.

Prodavačky ryb, trestanci, ozbrojenci a všichni lidé na náměstí Sant’Angelo in Pescheria se smáli a sledovali obra a kluka, jak běží za mladíkem se žlutou čapkou.

V nastalém zmatku dívka s alabastrovou pletí, která prohledávala zbytky, sáhla do proutěného koše stojícího na kraji mramorové desky, vzala tolik makrel, kolik pobrala, zastrčila je do rukávu a pak se v tichosti, se zatajeným dechem, vzdálila, aniž si prodavačky něčeho všimly.

Mezitím mladík se žlutou čapkou zahnul za roh. Oba pronásledovatele, kteří neustále hlasitě uráželi židovské plémě, měl v patách. Doprostřed uličky se postavil klopýtající opilec s rozpaženýma rukama a zakřičel na chlapce, který běžel přímo k němu: „Stůj, ty smradlavej Jidáši!“

Mladík se zastavil krok před ním. „Odpověz mi, od jedné do deseti, jak velký jsi hlupák?“

Opilec se ani nepohnul, jen na něho tupě zíral.

Mladík si z hlavy strhl čapku a se smíchem mu ji nasadil na hlavu. „Než to vykoumáš, tak si dej ještě kapku, to bude lepší.“ Poté si čapku zase vzal a otočil se ke klukovi s nažloutlou pletí a obrovi, kteří ho mezitím dostihli. „Hněte sebou!“ nařídil.

Opilec si je bezradně prohlížel.

„Tupče!“ vykřikl chlapec s nažloutlou pletí a plivl po něm.

Všichni tři šli rychle, beze slova. Zahnuli za další roh a mladík se žlutou čapkou šťouchl obra loktem. „Ty blbče pitomá, nauč se mě mlátit s rozvahou.“

Kolohnát se zatvářil vyděšeně a nechápavě. „Plomiň…,“ zakňoural.

Mladík se obrátil na kluka. „Snaž se to své zvíře krotit.“ Chytil se za břicho. „Málem jsi mi prokopl žaludek, ty blbečku.“

„Omluv se mu!“ rozkázal klučina kolohnátovi.

„Plomiň, Melculio…,“ kňučel obr. „Nekuchni Elcola, plosím tě.“

„Ne, já tě nezakuchnu, ty troubo,“ opáčil Mercurio a narovnal se.

Klučík šťouchl do obra. „Kdy si konečně zapamatuješ, že máš sílu jako slon?“

„Ano, Zolfo…,“ přikývl zahanbeně Ercole. „Elcole tlouba.“

„Svatá pravda,“ zamumlal Zolfo. Pak se obrátil k Mercuriovi. „Uvidíš, že to zvládne…“

V tomtéž okamžiku k nim dolehl z náměstí Sant’Angelo in Pescheria řev. „Okradli mě! Chyťte zloděje!“ křičel kupec. Bylo slyšet výbuch smíchu z davu, který pochopil, co se stalo, a bavil se ještě víc. „Jsem na mizině! Chyťte zloděje! Proklínám vás! Šejdíři!“ Čím víc Šimon Baruch křičel zoufalstvím, tím hlučnější byly salvy smíchu a rámus jako v divadle.

„Zmizme odsud!“ zavelel Mercurio.

Přelezli val naproti ostrovu Tiberina, a když scházeli k železným dvířkům schovaným mezi ostružiníky, dostihla je dívka s měděnými vlasy a alabastrovou pletí. „Máme večeři,“ řekla hrdě a ukázala pět makrel, které sebrala na trhu.

„Máme mnohem víc, Benedetto,“ odpověděl Zolfo.

Mercurio vytáhl váček naditý mincemi, který vzal kupci. Všiml si, že je na něm rudě namalovaná ruka. Rozvázal tkaničku a vysypal peníze na zem. V zapadajícím slunci zářily jako žhavé uhlíky.

„Zlaťáky!“ vydechl Zolfo.

Mercurio údivem otevřel ústa. Rychle přepočítal peníze a rozdělil je na dvě hromádky, vždy dva zlaťáky pro sebe a jeden pro ostatní.

„Ale my jsme tři…,“ namítl Zolfo.

„Byl to můj nápad,“ obořil se na něho Mercurio. „To já ho obral, vy na mém místě byste se nechali chytit.“ Přejel je přezíravým pohledem. „Jste jen dva komplicové, tedy jeden a půl, protože toho blba nemůžu počítat celého. A holka volavka.“ Vložil své mince do váčku a zavázal ho. Vstal a ukázal na peníze na zemi. „Tohle je váš podíl, a to jsem byl víc než štědrý. Jestli vám to nevoní, tak se udělejte pro sebe.“ Vyzývavě se na ně podíval.

„Jo, my to bereme,“ vyhrkla Benedetta a neuhnula pohledem.

Zolfo se sklonil, aby sesbíral mince.

„Alespoň je jasné, kdo z vás tří velí,“ zasmál se Mercurio.

„Dáš si s námi ty ryby?“ zeptala se Benedetta.

Zolfo visel na Mercuriovi dychtivým pohledem.

„Nerad s někým jím,“ odpověděl příkře Mercurio. „Až vás budu potřebovat, vím, kde vás najdu.“ Otevřel dvířka. „A neříkejte nic Mrtvolkáři, jinak vás okrade.“

„Mohli bychom zůstat s tebou,“ ozval se Zolfo.

„Zmizte mi z očí. Mně je dobře samotnému. A tohle místo je moje.“

Nato se vsoukal do té části stoky, jež byla jeho domovem.

2

Mercurio slyšel, jak se ti tři mlčky vzdalují a šoupají botami v blátě, a tak za sebou zavřel dvířka a začal lézt po čtyřech úzkou a nízkou štolou, vyzděnou drobnými kvádříky, viklajícími se a pokrytými kluzkými řasami. Když pod rukou ucítil hladkou desku, již dobře znal, vstal a naklonil se vlevo, věděl totiž o výčnělku v klenbě, jemuž se chtěl vyhnout.

Sem dolů nedoléhal hluk Věčného města. Panovalo tu ticho. Hutné ticho, přerušované jen neustálým kapáním vody a šustivými kroky krys. Mercurio cítil v nitru prázdno. A podivný chlad v žaludku. Vrátil se až ke dvířkům, aby svým kumpánům řekl, že mohou strávit noc společně. Když se však naklonil přes val, Benedetta, Zolfo i Ercole už byli pryč. Jsi nadutý pitomec, pomyslel si v duchu. Znovu vlezl dovnitř a plížil se klenutou štolou vyzděnou sopečným tufem a vyztuženou každých deset kroků cihlovým pilířem. Uprostřed líně tekl zapáchající potůček. Minul tři pilíře a vsoukal se do úzké štěrbiny ve stěně. Vytáhl z kapsy křesadlo a zapálil pochodeň zastrčenou do zdi.

Třepetající se plamen, vydávaný cáry namočenými do dehtu, osvětlil čtvercový, docela vysoký prostor. Uprostřed místnosti se tyčilo halabala stlučené lešení. Nepůsobilo zrovna stabilním dojmem. Mezi čtyřmi sloupky byly položeny příčné trámky tvořící plošinu o rozměru dva kroky na dva. Tam Mercurio spal, chráněn před vlhkostí od země, na slamníku pod dvěma koňskými houněmi s vyšitým papežským znakem, které ukradl v jedné stáji. Část lešení zakrýval těžký závěs, na více místech prodřený, nejspíš šlo o starou lodní plachtu.

Mercurio vyšplhal nahoru po žebříku. Zarazil pochodeň do otvoru, který ve zdi vysekal majzlíkem. Otevřel váček uloupený kupci a vysypal mince na dřevěná prkna. Viděl, jak se lesknou. Znovu je přepočítal. Čtyřiadvacet zlaťáků. Hotové jmění. Jenže se neradoval, místo toho mu v uších zněly kupcovy kletby. Měl strach, že ho může potkat nějaké neštěstí. Říkalo se, že židé jsou spolčení s ďáblem a dokážou čarovat. Mercurio se pokřižoval. Podíval se na rudou ruku namalovanou na kůži. Ta kresba mu naháněla hrůzu. Zahodil kupcův váček a vložil mince do jiného, lehčího, plátěného sáčku.

Z kožené mošny vytáhl kus tvrdého chleba. Zachumlal se do houní a zakousl se do něj. Musel bojovat s chutí sebrat se a odejít odsud. Celé tři měsíce už ho soužily ticho a samota toho opuštěného místa. Nahnul se z plošiny a podíval se dolů na vlhké dno stoky.

„Nic mi nehrozí,“ řekl nahlas. Ještě chvíli žvýkal chléb, pak se znovu jal zkoumat podlahu. Ještě víc se zachumlal do houní. Spi! poručil si. Jenže spánek nepřicházel. V uších mu zněl ten příšerný hukot, když před třemi měsíci stoku zaplavila voda. A pištění krys hledajících únikovou cestu. Vytřeštil oči, posadil se a zhluboka se nadechl. Podíval se dolů. Žádná voda tam nebyla. Neblížila se potopa. To Mercurio dobře věděl. Uplynul už celý rok od chvíle, kdy utekl od Mrtvolkáře, na samotu si však zvyknout nedokázal. Ani na to, aby si to připustil.

„Mercurio…,“ ozvalo se. A pak znovu: „Mercurio… jsi tam?“

Seskočil z lešení s pochodní v ruce. Vyklonil se ze svého úkrytu a uviděl Benedettu, Zolfa i Ercola. „Co chcete? Řekl jsem vám, abyste se klidili,“ zavrčel. Nedovedl jim přiznat, jak rád je vidí. Nebyl zvyklý říkat jisté věci.

„V hostinci U básníků…,“ spustila Benedetta se slzami v očích, „no, šenkýř…“

„Nám ukradl zlaťák!“ dokončil Zolfo.

„To mě nezajímá,“ odsekl Mercurio a mával mu pochodní před obličejem.

„Ty ryby jsme dali žebrákům,“ pokračovala Benedetta. „Chtěli jsme se najíst jako boháči… A tak jsem šla do hostince a objednala spoustu laskomin a hostinský… se mě zeptal, jestli mám čím zaplatit. Ukázala jsem mu zlaťák a on do něj chtěl kousnout, aby zjistil, jestli je pravý. A pak prohlásil: ,Ta mince je má. Klidně zavolej stráže Jeho Svátosti a udej mě, proč ne, tedy jestli jim dokážeš vysvětlit, odkud máš ten zlaťák, smrdíš totiž zlodějnou na sto honů. Zmiz.‘ Nato se rozchechtal. Tak jsem radši odešla a v uších mi zněl jeho smích…“

„Zatracený zloděj!“ vykřikl Zolfo.

Mercurio na ně upřel pohled. „A co chcete ode mě?“

Benedetta se na něho podívala téměř udiveně. „Já…,“ spustila.

„My,“ vykoktal Zolfo.

Mercurio je mlčky pozoroval.

„Pomoz nám,“ vysoukala ze sebe Benedetta.

„Ano, pomoz nám,“ opakoval Zolfo.

„A proč bych to dělal?“

Ti dva sklopili oči. Na chvíli se rozhostilo ticho.

„Pojďme pryč,“ nadhodila Benedetta. „Spletli jsme se.“

Mercurio se na ně mlčky díval. Připomínali tři toulavé psy, které lze vidět, jak se obezřetně plíží římskými ulicemi v temné noci, všichni jen kost a kůže. Z pouhého šelestu se jim naježí chlupy a každý stín je zažene na útěk. A jako ti psi cení zuby v naději, že si je spletou s divokými zvířaty, a přitom mají jen strach, že dostanou kamenem. Znal jejich pocity. Trápilo ho totéž.

„Počkejte,“ vyhrkl, zatímco se ti tři chystali k odchodu. „Jaký hostinský vám sebral zlaťák?“

„Copak tě to zajímá?“ ozvala se Benedetta.

Mercurio se usmál. Možná našel způsob jak je zadržet. A uchlácholit vlastní hrdost. „Mě? Ani za mák. Ovšem vykoumat, jak se mu dostat na kobylku, by mohlo být zábavné.“

„Musíme si to rozmyslet,“ dělala drahoty Benedetta.

„Pojďte za mnou.“ Mercurio zamířil do svého úkrytu. „Aby však bylo jasno, pomůžu vám dostat zpátky ten zlaťák, ale pak si každý půjde po svém.“

„Jsem ráda, že to říkáš,“ opáčila Benedetta, „protože představa, že bych se měla starat o dalšího usmrkance, mi moc nevoní.“

Mercurio se zasmál a ukázal na vchod. „Dámy mají přednost.“

Když ti tři uviděli dřevěné lešení, zůstali stát s pusou otevřenou.

„Co je za tou plachtou?“ zeptal se Zolfo.

„Starej se o své,“ okřikl ho Mercurio a vylezl na plošinu. „A nezapomeňte, že to je moje místo.“

„Je to stoka, smrdí tu výkaly. Klidně si ji nech. Kdo by chtěl žít v kanálu?“ prohodila Benedetta a vylezla za ním.

„Já,“ opáčil Mercurio.

„Pro mě za mě se tu můžeš i utopit,“ vyhrkla dívka.

„Tohle už nikdy neříkej!“ vyjel na ni vztekle, oči vytřeštěné.

Benedetta o krok couvla a lešení se zakymácelo. Rozhostilo se ticho.

„To byl ale pitomý nápad,“ zabručel Mercurio. Vztek už ho přešel. Vklouzl pod houni. Tu druhou hodil ostatním. „Nějak se o ni podělte, nic jiného nemám. A nelepte se na mě.“

Benedetta rozprostřela slámu a uložila Zolfa a Ercola. Potom se natáhla vedle nich. „Ty nezhasneš?“ zeptala se Mercuria.

„Ne.“

„Bojíš se tmy?“ zahihňala se.

Mercurio jí neodpověděl.

„Elcole se t-tmy nebojí,“ prohlásil obr s hrdostí dítěte.

„Buď zticha!“ okřikl ho Zolfo.

Zavládlo rozpačité ticho. Bylo slyšet jen syčení pochodně a chvatné pobíhání krys v chodbičkách.

„Nesnáším ty jejich posrané tlapky,“ hlesl Mercurio, jako by mluvil sám pro sebe.

Nikdo nic neříkal.

„Před třemi měsíci v řece najednou stoupla voda…,“ spustil pomalu. Nikdo se neozval. Nijak by ho neudivilo, kdyby už usnuli. Ale bylo mu to jedno, měl potřebu se vypovídat. Stalo se mu to úplně poprvé. „Smradlavá Tibera zatopila stoku. Nevěděl jsem, co dělat… Voda pořád stoupala… plavala v ní spousta myší, všechny příšerně pištěly… byly jich desítky… stovky…“ Zarazil se. Dech se mu zadrhl v krku, do očí se mu tlačily slzy. Měl strach. Jako tenkrát. Ale nechtěl ho dát na sobě znát.

„A pak…?“ ozvala se Benedetta.

Zolfo se přitiskl k Ercolovi.

„Myši mířily k místu, jímž přitékala voda…,“ pokračoval tichým hlasem. „Strašně jsem se jich štítil, nikdy jsem jich tolik neviděl… A tak jsem se vydal opačným směrem… ke krajním větvím stoky, těm nejodpornějším, přímo pod městem… a pak jsem potkal nešťastníka… opilce. Znal jsem ho, protože jsem ho vždy obral o všechno, když byl namazaný… A on… on mě chytil za kazajku a křičel na mě, že musím sledovat myši. ,Ty vědí, kam mají jít. Plav s nimi.‘ A já… nevím proč, jsem ho poslechl… byl to jen podělaný ochmelka… ,Plav s nimi!‘ ječel. A tak, i když jsem se jich štítil, plaval jsem s myšmi… Lezly mi po zádech a po hlavě… příšerně pištěly… prostě hnus…“

Benedetta se zachvěla a Zolfo se přitiskl k Ercolovi.

„A pak byla voda všude a myši se potopily… Nic jsem neviděl, ale jak jsem plaval pod vodou, vnímal jsem je… dotýkal se jich rukama… myslel jsem, že mi prasknou plíce…“ Mercurio lapal po dechu, jako by znovu prožíval dlouhou chvíli pod hladinou. „Dorazil jsem k vrátkům, odsunul je a vynořil se na hladině… Společně s myšmi jsem dorazil ke břehu a čekal na toho opilce… abych mu poděkoval. Bylo mi líto, že jsem tolikrát okradl hlupáka, který mě… který mě vlastně zachránil… Zůstal jsem tam celý den… A nic. Po týdnu, když voda konečně opadla, jsem se sem vrátil. Hledal jsem své věci, a tak jsem se dostal i do jedné boční větve na východě…“ Mercurio se odmlčel.

Nikdo nepromluvil.

„Tam jsem ho našel,“ pokračoval po chvíli tak tiše, že mu téměř nebylo rozumět. „Nepustil se za mnou, neuměl totiž plavat. Vlezl do stoky. Šel cestou, kterou jsem se chtěl vydat já předtím, než jsem ho potkal. Byl celý nafouklý, fialový jazyk mu vylézal z úst… Oči měl otevřené a rudé… vypadaly jako ze skla… rukama svíral mříže vrátek, která se mu nepovedlo otevřít.“

Ostatní ani nedutali.

Vyprávění však ještě neskončilo. Zbývalo něco, co musel říct. Obraz, který ho soužil. Zhluboka se nadechl. „A myši se vracely… a měly hrozný hlad…“

Zavládlo ticho.

A do toho ticha se ozvalo: „Teď má Elcole stlach ze tmy.“

3
Jaderské moře, poblíž ústí řeky Pád

K deváté hodině doplula galéra do závětří.

Posádku tvořili z valné části Makedonci. Snědé obličeje, ošlehané slaným větrem a chladem, jim brázdily hluboké vrásky. Místy se jim na pleti světle kávové barvy, tu a tam i mezi černými vlasy, které řídly a vypadávaly po chomáčích, objevovaly mokvající skvrny podobné rozmačkaným jahodám. A když někteří z nich promluvili a odkryli dásně, světle červená tekutina, směs krve a slin, jim barvila zažloutlé zuby. Kývaly se vinou nemoci, již velcí mořeplavci znali pod jménem kurděje. Existovala spousta způsobů jak s ní bojovat. Avšak ještě před pár lety byli námořníci přesvědčeni, že jediným lékem, který zabírá, je zvláštní amulet zvaný Qalonimus.

Starodávná legenda vyprávěla o světici umučené pohany, o niž pečoval soucitný lékař. Ulehčil jí umírání a dozvěděl se od ní její poslední přání. Světice ho požádala, aby její ostatky byly odvezeny zpět do vlasti a tam se jim dostalo důstojného pohřbu. Jelikož se však obávala, že by námořníky, jimž by svěřila své zesnulé tělo, mohly zabít kurděje, před smrtí zašeptala do ucha soucitného lékaře složení zázračného léčebného prostředku. A prohlásila, že lodníci libovolného vyznání, kteří by ho nosili u sebe, budou před tou příšernou chorobou chráněni. V té legendě se pozapomnělo, o jakou světici šlo, jméno lékaře se však dochovalo, Qalonimus, a tak se amuletu začalo říkat po něm.

Nikdo neměl ponětí, že vůbec nejde o starodávnou legendu, ta vznikla sotva před dvaceti lety. Nikdo také netušil, že světice ani lékař nikdy nežili. Věděl to jen vynalézavý tvůrce této báchorky, který zbohatl prodejem jím vymyšleného amuletu důvěřivým a pověrčivým námořníkům. Šlo o prostou směs páchnoucích bylin a těžkou kovovou destičku, vložené do koženého váčku. A týden už to věděla i jeho patnáctiletá dcera, které chtěl ten vykuk odhalit pravdu.

Podvodník, který se prohlašoval za potomka lékaře z legendy, se jmenoval Jicchak Qalonimus, jeho dcera Jehudit a oba pocházeli z řeckého ostrova Euboia, jejž Benátčané překřtili na Negroponte.

A teď stáli otec s dcerou na horní palubě galéry, drželi se za ruce a netrpělivě čekali, až se s nimi rozloučí kapitán a makedonská posádka, kteří je dopravili až sem, do mělkého a málo slaného úseku Jaderského moře poblíž ústí řeky Pád.

„Vaše cesta zde končí,“ prohlásil velitel, jenž nebudil moc důvěry. „Znáte benátské zákony. Židé nesmějí připlout do přístavu, na žádném plavidle.“

Podvodník se zdvořile uklonil. „Díky, udělal jste víc, než jsem čekal.“

„Vaše proslulost si zasloužila úctu nás všech,“ odpověděl kapitán.

Jicchak dobře věděl, že muž lže. Otočil se k nastoupené posádce. Všichni námořníci se těšili, až se jich zbaví.

Kapitán pokynul dvěma lodníkům, kteří začali spouštět šalupu. Dřevěné kladky skřípaly a linul se z nich slabý pach horkého oleje. „Dolů… dolů…,“ ozýval se hlas muže obsluhujícího kladky. Naklonil se přes zábradlí, aby se ujistil, že šalupa se čtyřmi veslaři a kormidelníkem dosedla na hladinu.

„Moji muži vás zavezou ke břehu tamtím říčním ramenem.“ Kapitán ukázal na široký vodní tok lemovaný rákosím. „Jste blízko starobylého města Adrie. V polích stojí hostinec, kde se dá přespat. Vydejte se na severovýchod. Tím směrem leží Benátky.“

„Já a má dcera budeme nadosmrti vašimi dlužníky,“ pronesl nabubřele Jicchak Qalonimus. Pohled mu sklouzl na tři velké truhly zajištěné řetězy a zámky.

„Vaše věci doručíme dle vašeho přání Ašeru Mešullamovi do jeho paláce v San Polu,“ ozval se kapitán. „Nedělejte si starosti.“

„Naprosto vám důvěřuji,“ odpověděl Jicchak, dál se však upřeně díval na tři truhly, jako by se s nimi nechtěl rozloučit. Jeho pohled se stočil na námořníky. Všiml si, že se tváří nedočkavě a lačně. Opět se podíval na kapitána, tak přehnaně zdvořilého, ovšem též netrpělivého, jak prozrazovalo cukání pravé nohy a ruce, které se mezi sebou proplétaly jako dva pářící se pavouci. „Důvěřuji vám…,“ opakoval, znělo to však spíš jako otázka. Nebo prosba.

Kapitán se usmál. Tvář mu sevřel spíš úšklebek, nervózní a zároveň plný radosti. „Běžte… jinak vás po cestě zastihne noc. A svět je plný zlých lidí.“ Netrpělivě mávl rukou.

„Ano,“ přitakal rezignovaně Jicchak se sklopenou hlavou. Postrčil dceru směrem k provazovému žebříku, který lodníci spustili. „Pojďme, dítě.“

V tom okamžiku se jeden starý, kurdějemi prolezlý námořník oddělil od zbytku posádky a vrhl se k Jicchakovi. „Dotkni se Qalonima, velkomožný pane, abych se vyléčil z té choroby,“ vyhrkl.

Kapitán nedokázal potlačit vztek a starce nakopl. „Pitomče.“ Otočil se k Jicchakovi a snažil se situaci zlehčit. „Musíte jít…“

„S dovolením, kapitáne. Bude to jen chvilka.“ Jicchak se sklonil ke starci. Podíval se mu na zuby, dásně a lišej na krku. „Takže ještě věříš v Qalonima?“ zeptal se udiveně.

„Jistě, Milosti.“

„Výborně,“ povzdechl si podvodník a s nostalgií pomyslel na staré dobré časy, kdy každý námořník věřil v zázračnou moc Qalonima a platil tři stříbrné, aby ho mohl nosit na krku.

„Dotkni se Qalonima, velkomožný pane,“ opakoval stařec.

Členové posádky se netrpělivě zavrtěli, bylo to jako chvění postupující od jednoho k druhému. Ale všichni mlčeli.

Jicchak Qalonimus se sklonil nad námořníkem a sevřel v dlaních amulet, který mu tolik let slušně vynášel, obsahující velkou železnou destičkou, kvůli níž byl tak těžký, a obyčejné polní býlí, které mu rostlo za domem, a ušitý za pár drobných stařenkou, která již zemřela.

Zavřel oči a zašeptal: „Z vůle světice, jejíž jméno odvál čas, a z moci mé krve, jež je stejná jako krev mého slovutného předka, lékaře Qalonima, vkládám do tohoto zázračného prostředku novou hojivou sílu.“ Otevřel oči, pustil amulet a položil obě ruce na námořníkovu hlavu. „Tady je má berakhah,“ pronesl slavnostně. „Buď požehnaný a spasený.“ Ootočil se k dceři. Přes obličej mu přeletěl letmý úsměv, napůl rozpačitý a napůl chápavý, teď když i ona věděla, jak se věci mají. „No tak, pospěšme si.“

Jehudit si přehodila přes rameno kabelu, kterou si sama ušila z perského koberečku jásavých barev, vykasala si sukni až ke kolenům, až všichni muži z posádky upřeli pohled na její pěkné nohy, a spustila se dolů po příkrém žebříku, který visel podél lodního boku. Dole mrštně seskočila do šalupy. Otec ještě jednou pozdravil kapitána a připojil se k dceři.

„Zaberte!“ zvolal kormidelník. Lodníci ponořili vesla do vody. Šalupa se pomalu rozjela za vrzání dřeva v držácích, pak zčistajasna nabrala rychlost a klouzala po hladině k líně tekoucí řece.

Jehudit se zadívala směrem k lodi a zahlédla, jak se kapitán a tlupa námořníků vrhli na vzácné truhly. Otočila se k otci s ustaraným výrazem ve tváři.

„Já to vím, děvenko. Kobylky se daly do díla,“ zašeptal Jicchak, aby ho neslyšeli veslaři.

„Ale co naše věci…?“ vyhrkla zděšeně Jehudit.

Otec ji vzal jemně za hlavu a otočil směrem k ústí Pádu. „Dívej se dopředu.“

Jehudit mu nerozuměla. Dech ji tížil na hrudi, tam kde jí už rok byly šaty čím dál těsnější. Potřásla hlavou, jako by se chtěla vzbouřit proti takové nespravedlnosti. „Jsou to zloději, otče,“ zašeptala rozrušeně.

„Ano, drahoušku.“

Jehudit se snažila vyprostit z otcova objetí. „Jak můžeš něco takového snést?“ zasyčela.

Jicchak ji držel vší silou. „No tak, přestaň!“ nařídil přísně.

„Ale otče…“

„Řekl jsem, přestaň.“ Upřeně se na ni zadíval. Měl černé oči, jaké mívají skopci.

Jehudit se znovu pokusila vytrhnout, jenže otec ji držel tak pevně, až to bolelo. Raději to vzdala.

Šalupa opustila otevřené moře a vklouzla do ústí Pádu. Snadno si poradila se zčeřenou hladinou v místě, kde se slaná voda mísila se sladkou.

Řeka se před nimi rozprostírala tajemná a lákavá jako jejich budoucnost. Břehy byly bahnité, podmáčené, zarostlé rákosím jako bažina. Při jejich průjezdu se nad hladinu vznesl pták s dlouhým, tenkým krkem. Plochá pramice bez vesel, poháněná bidlem, s vyzáblými rybáři na palubě, táhla za sebou sítě jako hlemýžď svou vlhkou stopu. Mezi rákosím se mihla rybářská chatrč z kůlů a slámy.

Slunce se rychle klonilo k západu a halilo celé okolí do rudo jantarového oparu. Nad vodou stoupala mlha, kvůli velké zimě se však držela nad hladinou.

A tehdy Jicchak, poté co se prudce obrátil směrem ke galéře, prohodil nezúčastněným hlasem: „Zámky a řetězy vydržely dost dlouho, vy nekňubové.“

Jehudit cítila, že otec uvolnil stisk. I ona se otočila ke galéře. A viděla, že kapitán, teď už jen malý tmavý bod, divoce máchá rukama jejich směrem ve snaze upozornit na sebe veslaře a kormidelníka. Za ním jako chobotnice mávali i ostatní námořníci a možná i křičeli, byli však už natolik daleko, že je nebylo slyšet. Zcela zmatená Jehudit se podívala na otce.

Ten s vážnou tváří, drsně, jak míval ve zvyku, prohlásil: „Je mi líto, že jsem těm hloupým pirátům musel nechat tři tak pěkné truhly.“ Povzdechl si. „A všechny ty vzácné kameny z našeho ostrova.“

„Kameny?“

„Byla bys radši, kdybych je naplnil zlatem a stříbrem?“ Přitiskl ji k sobě. A odmlčel se.

Jehudit si prohlížela otcův profil, od orlího, ušlechtilého, tenkého nosu po rozhodnou bradu zakončenou špičatou bradkou. Svět Jicchaka Qalonima byl mnohem složitější, než si uměla představit. Jenže stačil ten pevný, horký stisk, aby se cítila v bezpečí. I když před pár dny zjistila, že je to šarlatán a podvodník. Svraštila husté obočí, černé jak smola, sklonila hlavu a položila ji na otcovo rameno.

Jejich bývalý život skončil a nový začínal. S novými pravidly.

„Kamení,“ opakovala a tiše se zasmála.

4
Poblíž Adrie

Vysadili je na rozvrzaném, rozviklaném molu. Kormidelník namířil rukou na severovýchod a řekl: „Město Benátky.“ Pak, zatímco se námořníci na šalupě vzdalovali, celí nedočkaví, až se podělí o kořist se svými kumpány, ještě jednou ukázal na severovýchod a zakřičel: „Pěšina. Dvě míle. Hostinec U medvěda.“ A pak se plácl do hlavy. „Žluté čapky! Židé!“

Jicchak a Jehudit zůstali na molu a sledovali, jak člun mizí v mlze. Teď byli sami. V neznámém světě. Jicchak ukázal rukou k severovýchodu a pronesl strojeně pitvorným hlasem: „Město Benátky.“

Jehudit se zasmála, pohledem však těkala po okolí.

„Ribono šel olam, Pán světa, nás chrání ve stínu svých křídel,“ řekl Jicchak. „Neboj se.“

Jehudit ukázala k severovýchodu a opakovala: „Hostinec U medvěda. Hlad.“

Jicchak se na ni usmál s provinilým výrazem. „Je mi to líto, holčičko. Hostinci se raději vyhneme.“

„Ale proč?“

„Ten žert s kamením kapitána asi moc nepobavil. Povedlo se mi ho navnadit na ty truhly, aby nedostal chuť nás podříznout. Věřili, že mají na dosah ruky poklad, a tak jim nestálo za to nechat se oběsit. Rozumíš?“

„Ne…“ Jehudit promluvila tenkým, málem plačtivým hlasem. Otcovu tvář viděla přes závoj slz, které se snažila potlačit.

Jicchak ji objal. „Holčičko, mohlo by je napadnout, že se vylodí, najdou nás v hostinci U medvěda a dají nám za vyučenou. A my nechceme, aby nás doběhla tlupa páchnoucích Makedonců, že ne?“

Jehudit potřásla hlavou. Z očí jí kanuly slzy. „Ne…“

„Dobrá, tak půjdeme tam, kde nás nebudou hledat.“

„A kam?“

„Na opačnou stranu než leží Benátky.“

„Ale…“

„A za pár dní se vrátíme zpátky. Bude to poněkud klikatá cesta, ovšem určitě o hodně bezpečnější, nemyslíš?“

Jehudit přikývla, přitiskla tvář k otcovu ramenu a potáhla nosem.

„Smrkáš mi do kazajky?“ ozval se Jicchak.

Jehudit se rychle odvrátila. „Otče! To je hnus! Snad jsi měl mít raději syna.“

„Tak posmrkala jsi mě nebo ne?“

„Ne!“

„Ne?“

„Ne!“

„Mám se podívat?“

„Otče!“ Na vyděšeném Jehuditině obličeji se objevil slabý úsměv.

„Pojď sem.“

„Ne…“ Pomalu však k němu popošla váhavým krokem, ruce zkřížené za zády.

Jicchak cosi vytáhl ze sametové kabely. Podal to dceři. „Slyšela jsi, ne?“ Dvakrát se lehce plácl do hlavy. „Žluté čapky. Židé.“ Trochu obřadně si nasadil tu svou a čekal, až dcera udělá totéž. „Od tohoto okamžiku jsme úředně evropskými židy. Od této chvíle jsem Isacco di Negroponte a ty Giuditta.“

„Giuditta…“

„Zní to pěkně.“

„Ano…“

„A ty vypadáš skvěle i s tou přiblblou hučkou na hlavě.“

Giuditta zrudla.

„Ale ne. Buď od té dobroty a neupejpej se. To přímo nesnáším.“

Giuditta se zadívala na otce a snažila se pochopit, zda nežertuje.

„Nedělám si legraci.“

Dívka se znovu zarděla. „Promiň, nechtěla jsem,“ vyhrkla vzápětí.

Isacco vydal zvuk připomínající zamručení a obrátil oči vsloup. Ukázal na úzkou blátivou pěšinku, která mířila na západ. „Někam nás dovede.“ Předtím však zanechal stopy na cestě vedoucí k hostinci U medvěda. Vrátil se zpátky po travnatém okraji. „Budou opilí a vzteky bez sebe. Ani si toho nevšimnou. Vždy se však vyplatí dělat věci pořádně, to si pamatuj.“

„Kde ses tohle naučil, otče?“

„Není třeba, abys věděla úplně všechno,“ odpověděl rozpačitě Isacco. Zamířil na západ a dával pozor, aby nešlápl do bláta na pěšině. „Drž se za mnou. Půjdeme kousek rákosím, abychom nenechali…“

Ozval se mlaskavý zvuk, žblunknutí a přidušené zasténání.

Isacco se obrátil.

Giuditta špatně stoupla a celá levá noha jí zajela do bahna.

„Jsi hotové nemehlo!“ zaklel. Uchopil ji a vytáhl na pevnou zem. „Poslyš…,“ zamumlal, cítil se totiž kvůli své prchlivosti provinile, „no, žertoval jsem.“

„Tak promiň, že jsem se nesmála,“ opáčila chladně. „Můžeme jít dál?“

Isacco se na dceru podíval. Cítil, jak se ho zmocňuje vztek, pak se ovládl a vykročil. Otočil se k ní. Chřípí se mu chvělo jako býkovi. V obličeji byl rudý jako rak. „Tak dobře,“ vybafl na ni. „Nežertoval jsem! Spokojená?“

Giuditta se na něho mlčky dívala. Snažila se tvářit hrdě, otec jí však vyčetl z očí zděšení.

Pomyslel si, že se neobyčejně podobá své matce. A taky jaká je to škoda, že ji nepoznala. „Poslyš, je mi to líto,“ vysoukal ze sebe. „Nevyznám se v tom jak jednat s dcerou. Měl jsem tě vychovávat, jenže jsem to neudělal. Prostě to tak vyšlo. Tak co, zapomeneme na to?“

Giuditta zvedla obočí.

„To má být ano, nebo ne?“

Pokrčila rameny. „Ano.“

„Dobře,“ zavrčel Isacco a cítil se stále provinileji. Otočil se a vykročil. „A dávej pozor, kam šlapeš,“ řekl hrubě. „Tedy…,“ opravil se okamžitě a kousl se do rtu za tón hlasu, „snaž se jít za mnou.“ Zhluboka se nadechl. „Tedy, chci říct… jestli můžeš… No, rozumělas mi, ne?“

Giuditta neodpověděla.

Isacco se otočil. „Rozuměla jsi?“

„Ano.“

Dobrou míli kráčeli mlčky. Pak se pěšina rozšířila v cestičku, ovšem stejně blátivou. Slunce se pomalu sklánělo za obzor, bledé a zahalené do mlhy.

Giuditta po celou tu dobu nedokázala ani na okamžik vypudit z hlavy otázku, která ji tížila a kterou si v duchu položila mnohokrát od té doby, co byla malá.

„Otče…“

Nikdy však nesebrala odvahu.

„Co je?“

Nedovedla by spočítat, kolikrát se ho na to chtěla zeptat. Vždy ji však přemohl strach. Strach se zeptat. Strach z odpovědi. Strach, že přijde i o to málo, co má.

„Otče…“

„No tak, co chceš?“ vyjel na ni Isacco.

Giuditta se rozhlédla kolem sebe. Dívala se na ten jiný svět, který sliboval nový život. Pohlédla na otcova ramena. Vzal ji s sebou. Neodjel sám. Zhluboka se nadechla. Cítila, jak jí srdce tluče až v krku. „Otče, musím se tě na něco zeptat,“ vyhrkla zčistajasna se zavřenýma očima tenkým hláskem, který se jí chvěl v hrdle. A rychle drmolila dál, dřív než ji ochromí prudký strach, dřív než se Isacco otočí: „Zlobíš se na mě, protože jsem zabila svou matku? Kvůli tomu jsem vyrostla u babičky a vídala tě jen zřídka, že?“

Isacco se chystal otočit, ta otázka ho však zmrazila. Nahrbil se, jako po nečekané, strašlivé ráně. Vytřeštil oči a otevřenými ústy zalapal po dechu. Stál k Giudittě zády a neměl sílu se obrátit. Žaludek se mu úplně sevřel. „Pojďme dál,“ vysoukal ze sebe. Neměl ani odvahu se na ni podívat. „Za chvíli bude tma a… Pojďme, kupředu.“ Udělal několik kroků a pak spustil, pomalu, chraplavým hlasem. Na dceru, která šla za ním se skloněnou hlavou, se ani nepodíval. „Tvá matka… zemřela při porodu. Tys ji nezabila. To je… ohromný rozdíl… A já doufám, že to dokážeš pochopit, v hloubi duše. Nikdy jsem si nemyslel, že… Nebyl jsem s tebou, protože… no, vedl jsem život… Zkrátka život, o němž jsem ti vyprávěl… víceméně… Vyrostla jsi u babičky ne proto, že bych tě nechtěl vidět, nýbrž proto, že jsem jí důvěřoval… a ty… ty…“ Isacco se zastavil. Stále se však nedokázal otočit. Vnímal, jak Giuditta za ním tají dech. A teprve tehdy uviděl svou dceru v tom správném světle. Jako děvčátko, které vyrostlo s myšlenkou, že je otec nenávidí. „Nevím, jak je možné, že jsem byl tak pošetilý…,“ pronesl pomalu a udělal malý krok. „Opravdu to nevím!“ Téměř vykřikl a zčistajasna se zastavil.

Giuditta šla dál, a když se otec zarazil, natáhla ruku, aby do něho nestrčila, a opřela se mu o záda. Cítila, jak ztuhl a lehce se nahrbil, a tak okamžitě odtáhla ruku, jako by pálila, a zamumlala: „Promiň.“

„Ne…,“ hlesl Isacco.

Zůstali tak, nehybní. Isacco neschopný se otočit, Giuditta s rukou, jíž se dotkla otce, zvednutou ve vzduchu.

„Vyprávěl jsem ti, že můj otec byl lékař…,“ navázal s vědomím, že ten rozhovor v něm probudí bolest, jíž by se raději vyhnul. „Výborný doktor, nejlepší na ostrově Negroponte. Osobní lékař benátského guvernéra… baila, jak se mu říká. Já tenhle svět nikdy nezažil… narodil jsem se v roce 1470, když Turci obsadili ostrov a Benátčany vyhnali. Mého otce nezabili. Dovolili mu, aby dál léčil lidi, ale jen ve vnitrozemí, kde žili sami chudáci, pastýři. A on si zvykl… uvnitř však odumřel, hlodal v něm vztek a stýskalo se mu po minulém životě. Byl to ten nejpyšnější, nejzpupnější, nejtvrdohlavější a nejpanovačnější muž na světě…“ Isacco se zarazil. „Nepřipomíná ti někoho, koho znáš?“ usmál se sklíčeně a myslel tím sám sebe.

Giuditta se nesměle dotkla jeho zad. „Ne.“

Dojetím se mu sevřela hruď. A záda, jichž se dotýkala její ruka, mu polilo horko. „Nechal nás léta živořit v odporné chatrči, matku a mé tři bratry s dvěma kozami, které nám dávaly mléko. Lidé, které léčil, mu neměli čím zaplatit. A večer nedělal nic jiného, než že mluvil o Benátkách, jejich pokladech a vznešené kultuře, o skvostných látkách a vzácném koření. Dokonce nás naučil benátsky… ten ničema. Začal trhat zuby, otevírat abscesy, rodit děti a jehňata, kastrovat zvířata a řezat křesťanům zanícené nohy. Stal se z něho v podstatě lazebník a ranhojič. Z něho, váženého lékaře benátského guvernéra. Bral mě s sebou… Tvrdil o mně, že jako jediný z jeho dětí se nebojím krve. A pak pohrdavě dodával… ten ničema si nikdy neodpustil jednu větu, říkal ji pacientům, které léčil: ,Nebojí se krve, protože tenhle můj syn nemá ani Boha, ani svědomí.‘ A víš proč? Zjistil totiž, že jsem se zařídil po svém a chodím do přístavu, kde beru, no vlastně kradu jídlo pro matku, která se mi ztrácela před očima. Ale on ne, neustoupil ani o píď. Pan doktor benátského guvernéra… ten hrozný ničema…“

Giuditta popošla ještě blíž, objala ho a opřela hlavu o otcova hubená záda.

Isacco stiskl rty a svraštěl obočí ve snaze potlačit slzy vzteku, které se mu draly do očí. „Pak jsem jednoho dne odešel. Právě jsem vymyslel legendu o světici a Qalonimovi. A potkal tvou matku. Vyhnal ji z domu podobný otec, jako byl ten můj. Možná i proto jsem jí rozuměl, věděl jsem, co skrývá uvnitř. A o rok později se chystala přivést na svět naše první dítě… tebe. Jenže něco se pokazilo. Porodní bába…“ Isacco se předklonil. „Och, Pane Všehomíru, pomoz mi to snést!“

Giuditta ho nepustila a nahnula se s ním.

„Jak může nevinné novorozeně zabít svou matku?“ pronesl hlasem chvějícím se dojetím. „Ani kdyby chtělo, tak by nemohlo. Copak sis to vzala do hlavy, holčičko moje? Já, naopak… já jí nedokázal pomoct… I když jsem si myslel, že jsem se od toho hrozného ničemy, guvernérova lékaře všechno naučil… Jestli někdo… Jestli je někdo zodpovědný, pak jsem to já…“ Isacco se napřímil a našel v sobě sílu, aby se obrátil k dceři. Sevřel jí obličej do dlaní. „Vyprávěl jsem ti, že jsem nebyl doma, protože jsem měl těžký život…“ Zádumčivě se usmál. „Řekl jsem ti to i před chvilkou…“ Přitáhl Giudittu k sobě. Nedokázal se jí dívat do očí delší dobu. „Zdržoval jsem se doma zřídka, protože jsem se cítil vůči tobě provinile… že jsem tě připravil o matku… že jsem nedokázal…“

Mlčky se objímali.

„Otče…“

„Pšš… nic neříkej, holčičko moje.“

Dál se tiskli v objetí. Isacco s bolestí a pocitem viny, který si poprvé dokázal připustit. Giuditta s otcem, který se velice lišil od toho, jak si ho vždy představovala. Byl to šarlatán a podvodník. A také se na ni nezlobil kvůli smrti její matky.

„Otče…,“ hlesla po dlouhé době.

„Pšš… není třeba, abys mi něco říkala.“

„Ale ano, otče.“

„Tak mluv.“

„Komáři mě požírají zaživa.“

Isacco se vymanil z objetí. „Podobáš se matce, ovšem vtipná jsi po mně.“ Hlasitě se rozesmál. Znovu ji objal a prohodil: „Musíme se hnout, pojďme. Vypadáme jako dvě ženské.“

„Ale já jsem žena!“

„Aha,“ zasmál se znovu a stáhl jí do čela žlutou čapku. „A dívej se, kam stoupáš, nemehlo.“

Krátce po západu slunce zahlédli nízkou chalupu, z jejíhož komínu stoupal hustý dým. Na průčelí měla neumělou a oprýskanou kresbu úhoře, který spíš připomínal mořskou obludu. Dveře byly zavřené.

Isacco se zastavil a podíval se na Giudittu. „Poslyš, nevyměnil bych tě za žádného syna na světě,“ vyhrkl jedním dechem.

Dcera jeho slova nečekala a začervenala se.

„To se mi jen zdá!“ vykřikl Isacco.

Giuditta zrudla ještě víc.

„Já to snad nevydržím,“ zabručel.

Z dálky bylo slyšet zvony ohlašující nešpory.

„Nechme to být a pojďme dovnitř.“ Isacco zaklepal a otevřel dveře.

Otce a dceru ovanul příjemně teplý vzduch. Byla cítit vůně jídla a stáje dohromady. Rozlehlá místnost, do níž vešli, byla z poloviny vyhrazena pro pocestné a z poloviny, za nízkou zídkou s dřevěnými vrátky, sloužila jako stáj a chlév. Zahlédli dvě krávy a osla. Strop byl nízký a padal jim na hlavu, okna maličká. Uprostřed stála na dlouhém stole z hrubých prken olejová lampa. Další, větší, visela na trámu u stropu. Vzadu panovalo přítmí.

U stolu seděli dva pocestní s pohledem upřeným do prázdna, před sebou džbánek vína. Sotva se otočili, aby se podívali na nově příchozí.

„Buďte zdrávi, dobří lidé,“ řekl Isacco nahlas, aby vzbudil pozornost hostinského, ať už byl kdekoliv.

Z horního patra se ozvalo zasténání, jež sílilo, až se změnilo v křik. Byl to dětský hlas. Křik po chvíli umlkl.

„Buďte zdrávi, dobří lidé,“ opakoval Isacco směrem do poschodí.

Bylo slyšet otevírání a zavírání dveří, pak se přes zábradlí vyklonila žena, mladá, ale již ztrhaná námahou. Tvářila se ustaraně. Držela v ruce lucernu s lojovou svící.

„Dobrý večer. Jsme pocestní a chtěli bychom tu přespat a sníst něco teplého, je-li to možné.“

Hostinská na ně civěla, jako by byla myšlenkami jinde. Mechanicky řekla: „Dělá to půl soldu.“

„V pořádku,“ odpověděl Isacco.

„Ale k jídlu nic nemám. Jen chléb a víno.“

„Tak se spokojíme s tím.“

Hostinská přikývla, avšak z místa se nepohnula. Další zasténání, které se změnilo v křik, ji přimělo se otočit. Ruka jí zděšením vylétla k ústům. Žena sešla ze schodů, vyrobených z prostých ohoblovaných prken, otevřela příborník, stojící v temném rohu místnosti, vzala z něj bochník chleba zabalený do hrubého plátna a ze soudku nalila džbánek červeného vína. Postavila to na stůl a přinesla dva otlučené poháry a nůž na chléb.

„Dneska jsem nevařila,“ pronesla bezbarvě. „Má jediná dcera onemocněla…“

„To je mi líto.“

„… a já z toho přicházím o rozum,“ pokračovala žena. Z jejího pohledu se dalo vyčíst celé její trápení.

„A co říká lékař?“ zeptal se Isacco.

Hostinská se na něho podívala s úžasem v očích. Potřásla hlavou, ponořená do svých myšlenek. „Sem se žádný lékař nedostane. Sami rodíme své děti v naší posteli a ve stejné umíráme, když nadejde náš čas.“

Giuditta se na ni zadívala a přímo cítila bolest, kterou zakouší.

Z komůrky v patře se ozvalo další zasténání.

Žena se zachvěla a sevřela rty. V jejím nehezkém obličeji se téměř neslušně zračilo veškeré utrpení, které ji soužilo.

Giuditta bez rozmyšlení vyhrkla: „Můj otec je doktor.“

5
Řím

„Matka byla herečka,“ řekl Mercurio a slezl z plošiny. Právě se rozednilo. „Tedy vlastně herec.“ Podíval se na tři kamarády, kteří též seskočili dolů. „Víte přece, že ženy nemohou hrát divadlo?“

Benedetta a Zolfo si vyměnili pohled. „Jistě,“ zalhala Benedetta.

„Jo, jak by ne. Má matka, aby mohla hrát, se léta převlékala za muže. A všichni jí to věřili. A jako muž byla tak pohledná, že dostávala ženské role.“

Benedetta a Zolfo ho okouzleně poslouchali, ovšem mátly je všechny ty změny pohlaví, jimž dobře nerozuměli.

Mercurio uchopil cíp špinavé, zašívané plachty pod plošinou. „Připraveni?“ Okázalým gestem za ni zatáhl a odhalil to, co zakrývala.

Benedetta a Zolfo otevřeli údivem ústa.

Připomínalo to krejčovskou dílnu. Či tržiště. Byla tam kněžská sutana a mnišská kutna, černý oblek písaře a pruhovaný pro sluhu. Další pro papežského štolbu s koženou vestou vyztuženou na prsou. A také přiléhavé kalhoty španělského vojáka s jednou nohavicí šafránově žlutou, druhou tmavočervenou, a kazajka zdobená vlysy se širokými nabíranými rukávy. Kovářská zástěra, černá pelerína a cestovní voskovaný plášť. Z proutěného košíku čouhaly klobouky, paruky, brýle, monokly, falešné vousy, pergameny, váčky. A další koš skrýval různé nástroje: krátký mečík, kovářské kladivo a kladívko podkováře, kožený pás řezbáře s různými dláty, lazebnickou břitvu, tesařskou pilu, pijáky pro písaře, husí brky, kalamáře. Nízké střevíce, škorně, trepky a dřeváky prodavače ryb. A konečně kobaltově modré šaty kurtizány, pošité falešnými drahokamy z barevného skla, tmavě zelený, cudný oděv děvčete z dobré rodiny a skromnější hnědošedé oblečení se zástěrou s velkou kapsou vepředu pro služku, doplněné bílým čepečkem.

„Ježkovy voči…!“ vyhrkla Benedetta.

Mercurio se nadouval pýchou. „A teď do práce. Mám nápad jak dostat od hostinského zpátky ten zlaťák.“

„Odkud máš ty věci…?“ zeptala se Benedetta, jako by ho neslyšela.

„Zdědil jsem je po matce. To ona mě naučila se převlékat za někoho jiného. Jenže já jsem trochu jiný druh herce… než byla ona,“ zasmál se Mercurio.

„Cožpak nejsi sirotek?“ zeptal se Zolfo.

„Jsem. Když matka umírala, prosila principála, aby mě našel a dal mi tyhle věci a její požehnaní.“ Mercurio se podíval na ty tři, kteří mu viseli na rtech. „Víte, to je dlouhá historie. Stručně řečeno, matka skončila v posteli s hercem, který přišel na to, že je žena. Tak jsem se narodil já a matka mě musela…“

„Odložit ve fortně kláštera jako mě a Ercola,“ řekl Zolfo a odplivl si.

„Foltně, foltně,“ smál se Ercole.

„Buď zticha, blbečku,“ okřikl ho Zolfo.

„Ne. Matka by mě nikdy neopustila. Svěřila mě jedné známé a dala jí peníze, aby mě vychovala. Jenže ta žena mě položila před sirotčinec svatého Michala Archanděla a peníze si nechala.“

„Svině.“

„A pak matka onemocněla a zemřela. Principál mě našel a předal mi její majetek, všechny ty kostýmy… z rolí, jež hrála… a vyprávěl mi její příběh. A řekl mi, že to byla ta nejlepší herečka jeho společnosti a že…“

„… a že tě vždycky měla moc ráda?“ nadhodil Zolfo, oči plné naděje a závisti.

„Ano, přesně tak.“

„Ale jak tě principál našel a zjistil, že jsi to právě ty?“ vložila se do hovoru Benedetta.

„Je to hrozně zamotané,“ uťal rozhovor Mercurio. „Teď je na řadě hostinský. Umyj si ruce a obličej,“ nařídil Benedettě. „V tom džberu je voda.“

„To mě ani nenapadne,“ vybuchla Benedetta.

„Umyj se,“ opakoval Mercurio.

„A proč bych měla?“

„Je to součástí mého plánu.“

„Jakého?“

„Umyj se a uvidíš.“ Vzal zelené šaty děvčete z dobré rodiny a podal jí je. „Měly by ti padnout.“

„Je studená,“ stěžovala si Benedetta a otírala si oči dvěma prsty.

„Musíš vypadat upraveně. Tak nevyváděj.“

„Nesnáším mytí,“ odsekla nakvašeně.

„Ujišťuju tě, že je to cítit,“ zasmál se Mercurio.

Benedetta ho zpražila pohledem, pak ponořila obě ruce do vody a vztekle si drhla obličej.

„Tak, a teď se převlékni,“ řekl poté, co se přesvědčil, že zmizela i špína za nehty.

„Kde?“ zeptala se Benedetta.

Mercurio se zatvářil překvapeně. „Co tím míníš?“

„Myslíš, že chci, abys mě viděl nahou?“

„No, jinou místnost nemám, víš, jak to je.“

„Otočte se, a ne aby vás napadlo se dívat!“ rozkázala Benedetta. Bylo slyšet šustění šatů a pak se ozvalo: „Hotovo.“

Zolfo a Ercole otevřeli údivem ústa. „Jsi překrásná,“ vyhrkl Zolfo a Ercole opakoval: „I Elcole šíká, že seš pšeklásná.“

Benedetta zrudla jako pivoňka. „Jste dva pitomci,“ osopila se na ně a obrátila se k Mercuriovi.

Ten to nijak nekomentoval. „Lezte postupně ven!“ nakázal jen. „Já dorazím za chvilku a vysvětlím vám co a jak.“

Zatímco kráčeli svižným krokem, Benedetta se přitočila k Mercuriovi. „Jakou roli hrála v těch šatech?“

„Kdo?“

„Tvá matka.“

„Aha… hrála… hraběnku.“

„Hraběnku?“ Benedetta si přejela sukni rukou a celá se rozzářila. Ušla ještě pár kroků, hlavu vzpřímenou, a pak vyhrkla: „Víš, ten včerejšek mě mrzí.“

„Kvůli čemu?“

„Nemyslela jsem to vážně… No, tu věc, co jsem ti řekla, aby ses utopil ve své stoce… nevěděla jsem.“

„Dobře.“

Benedetta se rukou dotkla jeho ramene.

Mercurio se odtáhl. „Nechci žádné přátele.“

„Já teprve ne,“ odtušila Benedetta. Prohlédla si ho od hlavy až k patě. „Vypadáš opravdu jako kněz,“ zasmála se.

Mercurio se spokojeně usmál. Měl na sobě dlouhou černou sutanu s rudými knoflíky a krvácejícím srdcem s trnovou korunou vyšitým na hrudi. Hlavu mu kryl černý lesklý klobouk. „Ještě to není dokonalé,“ prohlásil. Přistoupil ke žlabu dvou oslů, vzal pořádnou hrst slámy, stočil ji a vsunul pod sutanu do výšky břicha. „Preláti snídají, obědvají i večeří. Ne jako my. Proto jsou tak tlustí.“ Prošel kolem pultu s ovocem, obratně sebral jablko, uřízl z něj dva plátky a vložil si je do úst mezi zuby a tváře. „Tak, a teď jfem dokonalej,“ smál se. „Ftačí trochu těžší krok…,“ a změnil rytmus chůze.

„To je šílenství!“ vyhrkla Benedetta.

„Aby se člověk přeftrojil, neftačí…“

„Nerozumím ti.“

Mercurio si vyndal kousky jablka z úst a zahodil je. „Ne, to není dobrý. Pamatuj si další pravidlo: nic se nesmí přehánět. Jestli mi hostinský nebude rozumět, tak to bude v háji. Chtěl jsem říct, že k přestrojení nestačí vzít si něco jiného než obvykle. Musíš z toho udělat své běžné oblečení. Hýbat se v něm, jako by to byl oděv, který si oblékáš každé ráno.“

„Takže jak bych se měla pohybovat v těch vznešených šatech?“

„No, měla bys vrtět zadkem.“

„Trhni si nohou,“ zpražila ho Benedetta, za pár kroků se však zasmála a začala se kolébat v bocích.

Zahnuli do uličky de’Funari. „Počkej tady. Ať jsi vidět,“ řekl Mercurio Benedettě. „A vy dva se někam schovejte.“

Hostinský byl statný, sebevědomý muž s obličejem zrudlým pitím. Hospoda U básníků byla světlá a prostorná s dvěma velkými vstupy a dveřmi se čtyřmi skládacími křídly, které sluhové upevňovali ke zdi. Kdysi tu bývalo skladiště. U pravé stěny stály dva obrovské sudy s vínem, které měly dokládat bohatství majitele.

„Dobré jitro, bratře,“ uslyšel za svými zády.

„Nemám ani bratry, ani sestry,“ odsekl neurvale hostinský, když před sebou uviděl mladičkého kněze.

„Náš Pán ti chce dnes dát příležitost,“ pronesl Mercurio s bezelstným úsměvem.

Hostinský si ho prohlédl od hlavy až k patě. „Jestli čekáš almužnu, seš na špatné adrese, fráterníku,“ odbyl ho a chystal se otočit.

„Vidím, že mi nerozumíš, dobrý muži. To náš Pán ti ve své neskonalé dobrotě něco nabízí,“ prohlásil Mercurio.

Muž se na něho zadíval a svraštil obočí. „A co to má být?“

„Dává ti příležitost k odčinění křivdy, bratře.“

Hostinský se zatvářil podezíravě. Založil ruce na prsa a zaklonil hlavu. Stiskl rty a upřeně se na mladičkého kněze zadíval.

Mercurio se odmlčel a vydržel jeho pohled.

„O jaké křivdě to meleš?“ vzdal se nakonec hostinský.

Mercurio se andělsky usmál. „Jeho Nejvznešenější Jasnost biskup z Carpi, monsignor Tommaso Barca z Albissoly, jemuž mám tu velkou čest sloužit jako tajemník, in saecula saecularum atque voluntas Dei…“

„Přestaň přežvykovat latinu a mluv. Vyklop rychle, co máš na srdci,“ vybafl hostinský, který při poslechu tak dlouhého jména znejistěl.

„Není třeba, abych mluvil. Postačí ti podívat se na jistou dívku, abys pochopil.“ Při těch slovech se otočil k rohu uličky a ukázal na Benedettu. „Poznáváš ji?“

„A proč bych měl?“ bránil se hostinský.

„Protože včera večer sis ponechal zlaťák, který měla právoplatně u sebe.“

„Ať se na místě propadnu, jestli mluvíš pravdu…“

Mercurio potřásl hlavu a ohrnul rty na znamení nesouhlasu. „Hospodin ti rukou svého pokorného služebníka, tedy mě, nabízí příležitost a ty ji chceš takhle promarnit? Já zastupuji Boží prozřetelnost a měšec Jeho Jasnosti. Mince, kterou jsi vzal té dívce, patří biskupovi, jenž přijel jako každý rok do Říma navštívit Svatého Otce. A o tom všem ještě nic neví…“

Hostinský se dal na ústup. Na jednu stranu se bál, že jde o léčku, zároveň si však nechtěl znepřátelit vlivného preláta. Příčilo se mu rozloučit se s tak snadno vydělaným zlaťákem, na druhé straně věděl, jak krutě dovedou mocní prosazovat spravedlnost. „Vypadala jako zlodějka, umouněná, v cárech…,“ zabručel.

„Jistě. Právě dorazila ze sirotčince svatého Michaela Archanděla, kde si Jeho Jasnost vybírá své, ehm, služky. A včera mělo to děvče podstoupit první zkoušku. Zkoušku mincí, jak říká Jeho Nejvznešenější Jasnost. Každé nové dívce musím dát zlaťák a poslat ji, aby obstarala nějaké jídlo. Vrátí-li se s večeří, lze ji vychovat, zmizí-li, pátrají po ní hlídky a zachází se s ní tak, jak si zaslouží zlodějka…“ Sňal klobouk a v duchu se usmíval. Tímto gestem přitáhne pozornost toho hlupáka k něčemu jinému, na co má připravenou odpověď, takže mu nedovolí se soustředit.

„A kdo mi potvrdí, že nejsi podvodník? Seš ještě kluk…,“ řekl, jak se dalo čekat, hostinský. Pohled mu nejistě těkal zprava doleva. „Kde máš tonzuru, jestli jsi kněz?“

„Já jsem novizium saecolaris.“ Mercurio se přímo vyžíval v tom bájném titulu, který vymyslel při jednom z předchozích podvůdků. Vytáhl plátěný sáček, do něhož uložil mince uloupené kupci, zatřásl s ním, až zazvonily, a pak rozvázal tkanici, jež ho uzavírala. Otevřel ho, položil si ho na dlaň a natáhl ruku hostinskému pod nos. „To z příkazu milosrdenství dělám něco takového, zlolajný šenkýři. Podívej se na ty mince. Nejsou snad stejné jako ta, kterou jsi vzal tomu děvčeti? Nemají všechny na jedné straně lilii a na druhé svatého Jana Křtitele? Ty peníze nejsou v Říme obvyklé.“

Hostinský se naklonil a pokradmu si je prohlížel. Vsunul ruku do kapsy a vytáhl ukradenou minci. „Jak jsem to mohl tušit?“ zabručel a vyhodil nervózně peníz do vzduchu a za letu jej opět chytil.

Mercurio mlčel.

Hostinský znovu vyhodil minci do vzduchu a podíval se Benedittiným směrem. „Jak jsem to mohl tušit?“ opakoval, už notně nalomený. A vyhodil zlaťák ještě výš ve snaze oddálit okamžik, kdy se ho bude muset vzdát.

V téže chvíli se uličkou de’Funari rozlehl divoký křik.

„Zloději! Prokletí zloději!“

Hostinský se zprudka otočil a uviděl žida, který ukazoval na Benedettu a ty dva další. Okamžitě mu svitlo, že se ho mladý kněz zřejmě snaží podfouknout.

Jenže mince byla dosud ve vzduchu.

Mercurio rychlým mávnutím ruky mrštně jako kočka zachytil zlaťák v letu dřív než hostinský. „Ty pitomče,“ zasmál se mu do tváře a vzal nohy na ramena.

„Zloděj! Chyťte zloděje!“ zařval šenkýř a rozběhl se za ním.

Mercurio byl na něho příliš rychlý, jenže v jediném směru, jímž mohl zmizet, stál kupec a neustále křičel na Benedettu, Zolfa a Ercola. Mercurio se protáhl úzkou mezerou mezi ním a zdí. Při útěku mu zpod sutany vyklouzla sláma, kterou použil na vycpání břicha.

Šimon Baruch si toho nejdřív nevšímal.

Mercuriovi se povedlo proklouznout.

Vzápětí ho však kupec, jehož pozornost vyvolala sláma, která z Mercuria padala, poznal, otočil se jak na obrtlíku a pustil se za ním. „Zloděj! Zloděj!“

Za ním utíkal hostinský a taky hulákal: „Zloděj! Zloděj!“

A jelikož se oba rozběhli na Mercuriem, těch tří ostatních si nikdo nevšímal, jako by nic neprovedli. Benedetta vyrazila opačným směrem, následovaná Zolfem a Ercolem, který se tvářil jako vyděšené děcko. Po pár krocích, jen co zahnuli za roh, se Benedetta zastavila a podívala se na Zolfa. „Musíme mu pomoct.“

Mercurio běžel, jak nejrychleji mohl, a snažil se kupce setřást, jenže mu překážela sutana. Hostinský to vzdal téměř okamžitě. Mercurio viděl, jak se předklonil a lapá po dechu již v prvních uličkách. Kdykoliv se však otočil, aby se podíval, byl kupec o krok blíž. Zabočil ke kostelu San Paolo in Regola. Tam začínalo hotové bludiště uliček, v nichž by se jeho stopy mohly ztratit. Všiml si však, že kupec se k němu zase o kus přiblížil. Také měl pocit, že zahlédl Benedettu, přidržovala si rukama sukni a běžela jak o závod. Napodobil ji, vykasal si sutanu, stiskl zuby a sklonil hlavu. Nohy se mu bořily do bahna a na prsou ho pálilo. Kdyby odhodil váček s penězi, kupec by se zastavil, aby ho zvedl, a on by si zachránil kůži. Jenže se nechtěl se zlaťáky rozloučit. Zamířil ke kostelu San Salvatore in Campo a uvědomil si, že mu stále více dřevění nohy. Nesmíš to vzdát, pomyslel si v duchu. Vklouzl do spleti úzkých uliček a otočil se. Kupce nezahlédl, věděl však, že se co nevidět objeví. Zatočil do průchodu plného odpadků. Ihned mu došlo, že je v pasti. Ta ulička byla slepá. Slyšel, jak se kupec blíží. Přitiskl se ke zdi, do výklenku mezi dva sloupy z červených cihel. Zatajil dech.

Šimon Baruch dorazil na křižovatku. Přes zákaz nošení zbraně, jenž pro židy platil, si opatřil krátkou dvojsečnou dýku s dlouhou rukojetí. Před sebou měl tři uličky, dvě vpravo a jednu uzoučkou vlevo, plnou odpadků z nedalekého zeleninového trhu. „Proklínám tě!“ zařval a zamířil do slepé uličky. Zastavil se. Přemohlo ho zoufalství, že se mu Mercurio ztratil. „Ty ničemo!“ vykřikl a vracel se zpátky. Vtom však zaslechl praskání zelných listů. Okamžitě se obrátil.

Mercurio se svezl na zem a strhl s sebou vrstvu odpadků. Vzbudil tak kupcovu pozornost.

„Tady jsi, zloději! Vrať mi mé peníze!“

„Milosti…“ Mercurio zvedl ruce na znamení, že se vzdává. „Já je nemám…“

Šimon Baruch měl divoký výraz, zarudlé oči, rozšířené chřípí, námahou supěl a z otevřených úst mu kapaly sliny. Ruka s dýkou se chvěla. Lehce naznačil úder a zařval: „Dej mi mé peníze!“

Za jeho zády se objevila Benedetta, Zolfo a Ercole. Benedetta Mercuriovi naznačila, aby mlčel. Pak cosi zašeptala do ucha Ercolovi. Mercurio zahlédl, že obr kroutí hlavou, že ne, oči plné strachu.

Šimon Baruch se přiblížil ještě víc, aniž tušil, co se děje za ním. „Ty proradnej mizero, chtěl jsi mě zničit, co. Vrať mi mé peníze, nebo tě zabiju!“ Udělal krůček a dýkou mířil Mercuriovi na hruď. Pohyboval se trhaně, váhavě, jako by měl chvilku v úmyslu ho rozpárat a pak zase vzít nohy na ramena, vyděšený šílenstvím, jež se ho zmocnilo. Celý se chvěl, oči vytřeštěné, hrdlo vyschlé a zbraň obrácenou proti nepříteli, chycenému do pasti na konci uličky, zády ke zdi. Aby si dodal odvahy, zaječel co nejhlasitěji.

Mercurio byl bez sebe hrůzou. Zavřel oči.

Benedetta šťouchla do Ercola.

„Elcole má stlach,“ zakňoural obr.

Kupec se bryskně otočil s nataženou dýkou, právě když Ercola nakopl Zolfo. A tak se obr vrhl s nataženýma rukama na žida, aby ho odzbrojil. Ale ať už ze strachu či nemotorností, zakopl a padal na muže před sebou. Ten se vylekal a bodl ho.

Mercurio zaslechl přidušené zasténání, takový udivený zvuk. Otevřel oči a zahlédl hrot rudý od krve, jež prýštila Ercolovi ze zad. Dýka ho probodla skrz naskrz.

Šimon Baruch uskočil, vytrhl zbraň z rány a zíral na Ercola, který umíral jeho rukou. „Nechtěl jsem… nechtěl jsem,“ blekotal.

Obr se pomalu svezl k zemi. „Elcolovi… je… zle…“

„Ne!“ zařval Zolfo.

„Nechtěl jsem…,“ opakoval Šimon. Pak, jako by mu přeskočilo, se s novou nenávistí v očích zadíval na Mercuria. „Je to tvá vina! Ty za to můžeš!“ vykřikl a vrhl se na něj.

Tentokrát Mercurio nezavřel oči. Podařilo se mu chytit žida za ruku se zbraní. Při zápase, kdy jeho síly násobila hrůza, se snažil zmírnit prudkost prvního útoku. Padl na kolena, aniž ruku pustil. Zkrvavené ostří škráblo o zeď nad jeho hlavou.

„Je to tvá vina! Jen tvá!“ hulákal kupec.

Mercurio mu stiskl zápěstí a zkroutil je k sobě, přitom se zapřel stehnem o protivníkovo stehno. Šimon Baruch spadl na zem a strhl ho s sebou. Váleli se v odpadcích. Mercurio se ze všech sil snažil nepustit dýku. Na nic jiného nemyslel. A pak zčistajasna kupcovo rameno narazilo na zeď, loket se ohnul v nepřirozeném úhlu a zápěstí otočilo. Tíha Mercuriova těla ho nechtěně tlačila dolů.

Ostří proniklo do kupcova hrdla.

Mercurio zaslechl chrupnutí, které mu připomnělo zvuk, jako když rozšlápneš švába. A vnímal chuť krve, která mu stříkla do úst. Bez sebe hrůzou se zvedl. Jeho pohled se zrcadlil v očích Šimona Barucha, které pozvolna pohasínaly. Mercurio zůstal stát a díval se na něho. Nehybně. Dýku svíral v ruce. Uvolnil stisk. Zbraň spadla na zem s kovovým zachřestěním.

„Ne…,“ hlesla Benedetta.

A tehdy Mercurio znenadání, jako by se probral z mrákot, odvázal plátěný sáček s ukradenými mincemi. „Tak tohle jsi chtěl?“ řval jako pominutý. „Tohle, že?“ Prudce mrštil váčkem po kupci, který sténal na zemi a rukama si svíral hrdlo. „Vezmi si je! Jsou tvoje! Tak si je vezmi!“

„Pojď pryč, Mercurio,“ ozvala se Benedetta a lehce se ho dotkla.

Otočil se a zpočátku jako by ji neviděl. Mlčky na ni zíral, pomalu ji propaloval pohledem. Postupně mu docházelo, o koho jde. Pak se podíval i na Ercola. Ve výši žaludku mu na kazajce prosakovala krvavá skvrna. Pomohl mu vstát. „Podpírej ho z druhé strany,“ houkl na Zolfa.

Tomu se koulely slzy po tváři.

„Drž ho!“ nařídil Mercurio. Podíval se na Benedettu. „Pojďme.“

Obešli kupce a zmizeli v bludišti římských uliček.

Když dorazily stráže, stařenka vykloněná z okénka, jež vedlo do uličky, prohlásila: „Zabil ho kněz.“

Jeden z mužů se sklonil nad Šimona Barucha. „Není mrtvý.“

„Zabil ho kněz,“ opakovala stařena.

6
Poblíž Adrie

Hostinská trhla hlavou a upřeně se na Giudittu zadívala. Tvářila se vyplašeně, jako by měla z něčeho strach. Takový, jaký pociťují chudí lidé, když je potká štěstí, které si ani neuměli představit. „Cos to říkala?“ zeptala se tiše.

„Můj… můj otec je…,“ koktala Giuditta.

Hostinská se pomalu otočila k Isaccovi.

„Dobrá ženo…,“ spustil. Lehce kýval hlavou a hledal slova, jak z té šlamastyky ven.

Jenže žena ho přerušila a chrlila ze sebe slova jako vodopád. „Jste lékař? Nebudete platit za pokoj, uvařím vám, co si budete přát, ale prosím, zachraňte mou holčičku!“ S důrazem naléhavě opakovala: „Zachraňte ji, doktore.“

Isacco vrhl na dceru vyčítavý pohled. Cítil se zahnaný do kouta. „Udělám, co bude v mých silách, dobrá ženo,“ pronesl nejistým hlasem. „Ukaž mi ji.“

Hostinská se rozběhla ke schodům.

Isacco se podíval na párek opilců u vedlejšího stolu. „Pojď s námi,“ řekl Giudittě a vyhnul se jejímu pohledu.

„Manžel mi umřel loni na malárii,“ vyprávěla hostinská, zatímco procházeli krátkou, úzkou chodbičkou nad schody. „Zůstala mi jen ona,“ dodala a otevřela dveře.

„Počkej tady!“ nakázal Isacco dceři a vešel do komůrky s tak nízkým stropem, že se musel sklonit. Sňal si žlutou čapku a zasunul ji za opasek. Uviděl černě oděnou stařenu, která seděla v rohu na nízké stoličce a předla téměř ve tmě. Ve tváři výraz, který často nasazují staří lidé, když předstírají, že nevidí smrt, jež obchází kolem, aby si jich náhodou nevšimla. Pomyslel si, že jde nejspíš o matku hostinské nebo jejího zesnulého manžela. A pak zahlédl zezadu mnicha, v hrubé, kdysi černé kutně, s provazem uvázaným v pase, s bosýma, zašpiněnýma nohama, jak klečí u postele, v níž ležela nemocná, sténající a plačící dívenka. Pocítil závan nevole. Kněze ani mnichy neměl nikdy v lásce. Než přistoupil k lůžku, otočil se ke dveřím a v přítmí se podíval na Giudittu. A s údivem si uvědomil, že se na ni nezlobí. Ba naopak.

Mnich se čelem opíral o slamník a nezvedl hlavu, když uslyšel nově příchozího. Nadále drmolil na půl úst své modlitby.

Isacco položil dívce, které bylo tak deset, ruku na čelo. Přímo pálilo. Nadzvedl pokrývku. Dítě bylo stočené do klubíčka. V duchu přemítal, co by asi udělal otec. A tak se ji pokusil otočit a natáhnout jí nohy. Dívenka vykřikla bolestí a stiskla si rukama břicho.

Mnich zvedl hlavu. Bylo mu sotva třicet, obličej však měl jako mumifikovaný, až se mu kůže lepila k lebce. Tváře propadlé a zbrázděné hlubokými vráskami, které připomínaly jizvy. Vypadal jako někdo, kdo se již mnoho týdnů postí. Malé, pronikavě modré a neklidné oči s bělmem protkaným rudými žilkami okamžitě spočinuly na žluté čapce, již měl Isacco za pasem. Ihned vyskočil a napřáhl krucifix, který mu visel na krku, jeho směrem. „Satane!“ zavrčel. „Co tady pohledáváš?“

Isacco přestal zkoumat dívčino břicho.

„Je to lékař,“ ozvala se hostinská. „Je tu kvůli mé dceři.“

Mnich se otočil k ženě a sjel ji přísným pohledem, jako by zrovna znesvětila Hospodinovo jméno. „Je to izraelita,“ pronesl vážně.

Obrátil oči vzhůru. „Otče, posíláš slizkého hada ke slabé Evě?“ Upřel na Isacca zlověstný pohled. „Sešli ho na mě, ať ho můžu zašlápnout jako červa.“

„Co je mé holčičce?“ zeptala se hostinská naléhavým tónem, jako by jí došlo, že co nevidět může být příliš pozdě.

Isacco často zažil, jak otec léčil zánět, který nejčastěji postihuje děti. „Je třeba naříznout a…,“ začal a nespustil z duchovního pohled.

„Mlč, bezbožníku!“ zařval mnich a pak se znovu otočil k matce nemocné. „Přišla jsi o rozum, ženská? Jak můžeš dovolit, aby se tvé dcery pokřtěné v Kristu dotýkaly špinavé ruce tohoto žida? Po styku s tímto morem se její nemoc zhorší, ženská nevědomá. Nevíš, že jí sebere duši a prodá ji svému pánu Satanovi, hlupačko? Jestli se náš Pán rozhodl zachránit tvé dítě, pak to učiní kvůli mým modlitbám, a jestli ji chce naopak povolat k sobě, pak proto, aby ji uvedl do chóru andělů, ty nevděčnice. Jestli však zemře rukou tohoto bezbožníka, pak půjde rovnou do pekla, kde se bude škvařit s prasaty jako on.“ Mnich se zarazil, pak s krucifixem napřaženým směrem k Isaccovi opakoval: „Odstup, Satane. Pusť ze svých spárů tuto nemocnou. Odstup, Satane. Nezískáš duši tohoto nevinného stvoření.“

„Je třeba řezat,“ prohlásil Isacco a couval. Přitom se díval na hostinskou, jako by jí chtěl říct, že rozhodnutí leží na ní.

„Jděte ven,“ požádala zdráhavě žena.

„A neposkytneš přístřeší bezbožníkovi, jak stojí v Písmu svatém,“ hřímal důrazně mnich, „aby jeho hříchy nezamořily tvůj dům.“

Jen co se ocitli o samotě v temné chodbě, žena se sklopenou hlavou řekla Isaccovi: „Jděte okamžitě do svého pokoje i s dcerou. Toho bohdá nebude, abych vyhnala do noci křesťana… byť je to žid.“

„Musí se řezat.“

Hostinská potřásla rázně hlavou. Jako by chtěla z uší vypudit jeho slova. „Nikde se neukazujte.“ Pak jim dala lojovou svíci a křesadlo.

Isacco a Giuditta se zavřeli ve své komůrce.

„Je to všechno moje vina,“ hlesla Giuditta.

Otec neodpověděl, nepohladil ji, nepodíval se na ni. Mlčky se natáhl na slamník.

Za úsvitu děvčátko zemřelo.

Isacco to pochopil ze zoufalého křiku matky, který se rozléhal po hostinci. A ve stejném okamžiku, jako by sdílely její bolest, zvony odbily Chválu. Ochablé údery se šířily hustou mlhou. Kdesi v povzdálí mnich drmolil zádušní modlitbu v latině.

„Vstávej, honem,“ řekl dceři. „Musíme jít.“

Otevřeli dveře pokoje, potichu sešli po schodech a zamířili ven.

Když se ocitli na dvorku, ohraničeném několika k sobě sbitými kůly a rákosovou sítí, jež tvořily jakýsi výběh pro slepice hrabající v zemi, z okénka komůrky v patře se vyklonila hostinská. Právě je otevřela, aby nechala odletět duši své dcery. Když viděla, že chtějí pokradmu zmizet, opilá vlastním žalem, téměř nevědouc, co říká, vyčerpaná po noci strávené v modlitbách s mnichem, začala křičet: „Prokletí židé! Přinesli jste do mého domu neštěstí! Nechť vás Bůh zatratí!“

„Neotáčej se a jdi,“ nařídil Isacco Giudittě. Míjeli je rolníci, kteří přicházeli z okolních chalup utěšit pozůstalé a modlit se s nimi.

„Nechť vás Bůh ztrestá!“ hulákala hostinská, teď už úplně bez sebe.

Sedlák s rukama jak lopaty se na ně nasupeně podíval a odplivl si.

K hostinské se připojil mnich. S krucifixem v ruce se vyklonil z okna tak, že málem vypadl, a svým zvučným, kazatelským hlasem vykřikl: „Ďáblovi služebníci!“

Isacco si všiml, že se Giuditta chystá ohlédnout. „Neotáčej se!“ přikázal jí znovu tichým, pevným hlasem. „Nepřidávej do kroku.“

„Izraelité, služebníci Satana,“ opakovala stařena z malého průvodu rolníků. A k ní se přidali další a začali je urážet.

Pak Isacca zasáhl do krku kámen. Na chvíli se mu podlomila kolena. Ale byl to jen okamžik. Narovnal si na hlavě žlutou čapku a pokračoval v chůzi. Nedal se do běhu, neboť zkušenost podvodníka mu napovídala, jak zacházet s medvědem a pasteveckými psy. Koutkem oka zahlédl Giudittu, strnulou a poslušnou, s tvářemi zbrázděnými slzami.

„Zmizte, ničemové!“ ozval se naposledy hlas hostinské, pak otec s dcerou zahnuli a vydali se po hlavní cestě.

Ušli svižným krokem nanejvýš čtvrt míle, v naprostém tichu, aniž by se na sebe podívali. Když se přiblížili k lesíku, Isacco řekl: „Pojď za mnou.“ Zamířil přes pole a pak vklouzl mezi stromy. Když dorazil k silnému kmeni poraženému bleskem, sedl si na něj a naznačil dceři, aby udělala totéž. Vytáhl z kabely včerejší bochník a přelomil ho napůl. „Jez. Nic jiného nemáme.“

Giuditta vyndala z brašny tři suchary ze žitné mouky s rozinkami a mandlemi. „Máme ještě tohle,“ hlesla se slzami v očích.

Otec ji objal. „Nikdy bych nevěřil, že mi staré suchary mohou udělat takovou radost!“

Právě když dojedli skromnou snídani, zaslechli od cesty hlasy.

„Sundej si čapku!“ nařídil Isacco.

„Jenže zákon…,“ chtěla namítnout Giuditta.

„Sundej si tu proklatou čapku!“ zasyčel. Zvedl se a došel na místo, kde mohl sledovat cestu, aniž by ho někdo viděl. Přikrčil se a schoval se za keř. Giuditta se k němu připojila. Viděla mnicha, jak pochoduje v čele malého hloučku rolníků, kteří nesli kosy a vidle.

„Jsou to kacíři, kteří neuznávají našeho Pána Ježíše Krista, beránka Božího!“ hulákal kazatel zvučným hlasem.

„Amen,“ odpověděli sborově rolníci.

„Bezbožníci, kteří se posmívají Zvěstování a Neposkvrněnému početí!“

„Amen!“

„Nezasluhují si žít před Hospodinem, naším Pánem!“

Jeden z rolníků, který vybočil z řady, vykřikl: „A kradou naše novorozence a pijí jejich krev!“

A tehdy všichni nesourodým sborem zaječeli: „Smrt židům!“

Vyděšená Giuditta se ještě úžeji přitiskla k otci. „Proč?“ hlesla. Po lících jí kanuly slzy.

Isacco na ni upřel přísný pohled svých beraních očí. „I když ti říkám holčičko, už nejsi malé dítě,“ pronesl tichým, sveřepým hlasem. „Přestaň kňourat.“

Giuditta se odtáhla. Pomyslela si, že ho nenávidí. Pak si uvědomila, že přestala plakat. A už se ani tolik nebála.

Isacco si k ní přisedl. „A teď tě naučím, jak žije liška, když lovec vypustí psy.“

7
Řím

„Zahneme támhle“ supěl Mercurio, který podpíral Ercola, stále těžšího a těžšího, jak z něj postupně unikala krev.

Zabočili do ulice dell´Orto di Napoli.

Mercurio se otočil a znepokojeně se ohlédl.

„Nikdo nás nepronásleduje, buď v klidu,“ ujistila ho Benedetta.

„V klidu?“ vybuchl Mercurio. „Zabil jsem člověka! Okradl ho a zamordoval. Jestli mě chytnou, popraví mě.“ Znovu se ohlédl a klopýtl.

„Postarám se o to,“ nabídla se Benedetta. „Zůstanu o kousek pozadu.“

Mercurio přikývl. „A ty přestaň fňukat, k ničemu to není,“ okřikl Zolfa. „Pevně stiskni ránu.“

Zolfo potáhl nosem a přimáčkl cár látky na Ercolovu ránu. Obr zasténal. „Promiň…,“ omluvil se vystrašený chlapec.

„Pořádně, ty troubo!“ zaklel Mercurio.

Když zahlédli stráže na konci ulice del Cavalletto, schovali se v uličce di Margutta, úzkém průchodu páchnoucím koňským trusem, do něhož ústily palácové stáje. Mercurio nemohl popadnout dech. Pošilhával po ulici del Cavalletto. Zvony kostela Santa Maria del Popolo odbily nešpory. „Za chvíli pojede kolem Mrtvolkářův vůz. Naložíme na něj Ercola.“

Benedetta mu věnovala rozpačitý pohled.

„Máš lepší nápad?“

Benedetta potřásla hlavou s nejistým pohledem, v němž Mercurio rozpoznal strach. Mrtvolkář vzbuzoval ve všech výrostcích, kteří pro něj pracovali.

Když zahlédli vůz, Mercurio se nechal poznat chlapcem, jenž ho řídil. Vzadu za károu šel malý průvod nešťastníků, kteří na ně upřeli vyhaslé oči, oslepené vlastní bolestí. Všude kolem klokotalo město. A všichni, včetně biřiců, odvraceli oči od vozu vyvrhelů, kteří neměli nárok na slušný pohřeb. Žebráci, nevěstky, židé, herci, jimž bylo souzeno navěky spát v neposvěcené zemi.

„Pomozte mi ho naložit,“ požádal Mercurio.

Zvedli Ercola a položili ho na plošinu vozu.

„Požehnej mé dceři, otče,“ žadonila mladá žena s očima oteklýma pláčem. Políbila Mercuriovi ruku a ukázala na droboučké stvoření bez života, vtěsnané mezi dvě vrásčité, jako by nabalzamované mrtvoly.

Mercurio chvatně načrtl ve vzduchu znamení kříže. Pobídl bičem osly. „Zolfo, vylez na vůz a pořádně tlač na ránu,“ nařídil. „Kolikrát ti to mám opakovat?“

Při cestě rušnou ulicí se k němu přitočila Benedetta a řekla: „Díky.“

Mercurio jí neodpověděl. To on by měl spíš děkovat jí. Jenže toho nebyl schopen.

„Na,“ ozvala se Benedetta.

Podíval se jí na ruku. Svírala v ní plátěný pytlík s mincemi, které vysypal na kupce. Mlčky si peníze vzal.

Ani Benedetta nic neřekla.

Míjeli kostel Santa Maria del Popolo a projeli Porta del Popolo, bránou v městských hradbách, na něž močily generace Římanů. Vydali se po via Flaminia a o kousek dál zatočili doleva k řece. Dorazili do níže položeného místa, odkud se linul nesnesitelný, hnilobný puch rozkládajících se těl.

Před nimi zely otevřené společné hroby.

Na vůz čekali poslíčci mrtvých, jak jim ve městě říkali. Jen co ho zahlédli, dali se do pohybu a rozběhli se na svá místa. A když ti nejstarší poznali Mercuria v přestrojení za kněze, zastavili se. Mlčky na něho zírali, skoro jako by neměli odvahu ho pozdravit, oči plné obdivu. I Benedetta a Zolfo odnepaměti slýchali vyprávět o Pietru Mercuriovi od svatého Michaela Archanděla. Mezi mladými hrobníky ze společných šachet, kde pracovali sirotci, vykoupení za pár šesťáků od kněží, byl známou postavou. Prý se jako jediný dokázal vzepřít Mrtvolkáři. A jako jeden z mála dokázal odejít.

Mercurio pozdravil ty starší. „Sundáme Ercola.“

Chlapci rychle vylezli na vůz. Spustili stále bledšího obra a položili ho na hrubá nosítka vyrobená ze dvou prken potažených zašpiněnou plachtou.

„Do boudy!“ rozkázal Mercurio.

„Co to děláte? Vraťte se vyložit vůz, darmošlapové!“ zařval zvučný hlas.

Chlapci, kteří mu pomáhali, se instinktivně nahrbili.

„Je raněný, Mrtvolkáři,“ řekl Mercurio, aniž prokázal ostych vůči tomu vysokému, hubenému muži v křiklavém oblečení, se zahnutou tureckou dýkou, zastrčenou za oranžovou šerpu uvázanou kolem pasu pod fialovou kazajkou.

Při pohledu na něho se Mrtvolkář napřímil a jeho krutý výraz se proměnil v ještě divočejší úšklebek. „Hele, kdo se tu ukázal!“ vykřikl a pak se teatrálně zasmál. „Otče Mercurio, jaké nečekané potěšení mi přináší vaše návštěva.“ Přiblížil se k němu, aniž z něj spustil oči. Teprve když byl u něj, o dobrou píď vyšší než on, otočil se k Ercolovi. „Aha, ten blázen…“ Podíval se na ránu. „Můžete ho odnést k šachtě,“ utrousil k chlapcům. „Má smrt na jazyku.“

Zolfo se rozplakal.

„Pomoz mu,“ ozval se Mercurio. „Ošetři ho.“

„Asi jsi mi nerozuměl. Je po něm,“ odpověděl Mrtvolkář se slabým úsměvem, jako by ho celá záležitost maličko těšila.

„Můžu ti zaplatit,“ trval na svém Mercurio a neuhnul pohledem.

Hubená Mrtvolkářova tvář zvážněla. „Chlapče, možná jsi zaslechl, jak o tobě tihle nešťastníci bájí, a nakonec jsi jejich řečem uvěřil,“ dýchl mu do tváře. „Ty, bídný červe, si Mrtvolkáře nemůžeš koupit,“ zasyčel a vytáhl dýku z šerpy. „Kdybych chtěl tvé peníze, nemusel bych si je vysloužit. Stačilo by ti je vzít.“

„Prosím tě,“ ozvala se Benedetta.

„Spíš on by měl orodovat, jak to dělají velebníčci, ne?“ nadhodil Mrtvolkář v narážce na Mercuriův převlek a zasmál se.

„Prosím tě,“ řekl Mercurio.

Mrtvolkář přimhouřil oči. Chřípí se mu chvělo, jako by čichal něco lahodného. Rozhlédl se kolem oním nelítostným pohledem určeným všem dohromady a nikomu zvlášť. Znovu se naklonil nad Ercola, který přestal vyvádět. Klouby prstů mu zaklepal na nízké čelo. „Ťuk, ťuk, je tam někdo?“ Zasmál se, když Ercole slabě vzdychl. A pak opakoval: „Je po něm. Hoďte ho do jámy.“

„Ne!“ vykřikl Zolfo a vrhl se na Ercolovo tělo.

„Pomoz mu,“ prosila Benedetta Mrtvolkáře.

Podíval se na Mercuria.

„Pomoz mu… prosím,“ vysoukal ze sebe Mercurio. Vyzývavý pohled byl tentam.

„Odneste ho do boudy!“ přikázal Mrtvolkář.

Poslíčci mrtvých zvedli nosítka a zamířili k boudě, velké stavbě ze dřeva a kamení, jež vyrostla bez ladu a skladu tak, jak bylo zapotřebí více prostoru.

Benedetta a Zolfo šli za nosítky.

Mrtvolkář se zadíval na Mercuria. „Stejně to nebude k ničemu. Je s ním amen,“ prohlásil a potřásl hlavou.

Mercurio neodpověděl. „Dojdi pro mast z řebříčku a přesličky a odvar z truskavce,“ řekl Mrtvolkář. „Pamatuješ si, kde skladuji léky, ne?“

„Na nic tady jsem nezapomněl.“ Mercurio se otočil a rozběhl se k menší boudě s křivým komínem.

„Výborně, Mercurio,“ zašeptal Mrtvolkář a zamířil k většímu stavení. Nařídil, aby Ercolovi rozřízli kazajku a obnažili zranění. Mlčky si je prohlížel.

Zolfo zatajil dech a přitiskl se k Benedettě.

Mrtvolkář se na něj zadíval. „Hybaj do práce, jestli chceš večer jíst a spát, prcku,“ vybafl drsně.

Zolfo se chystal něco odseknout, oči napuchlé pláčem a vztekem.

Než stačil vydat hlásku, Mrtvolkář ho udeřil do tváře. „Je tu vůz, který se musí vyložit. Běž pracovat.“

Benedetta k sobě Zolfa přitiskla a zašeptala mu do ucha: „Jdi.“

Mrtvolkář si jich přestal všímat. Zasunul prst hluboko do Ercolovy rány. Blázen zasténal. Pak Mrtvolkář prst vytáhl a přičichl k němu. Potřásl hlavou.

Zolfo s pláčem vyběhl z boudy.

„Běž taky makat,“ nařídil Mrtvolkář Benedettě.

Ta sklopila hlavu a vyšla ven. Ve dveřích se potkala s Mercuriem. „Nenávidím ho,“ hlesla.

Mlčky prošel kolem ní. Předal Mrtvolkáři to, oč žádal.

„Umíš dát poslední pomazání, pátere?“ smál se Mrtvolkář. Posadil Ercola a dal mu napít doušek odvaru z truskavce. Otevřel nádobku s mastí ze řebříčku a přesličky, nabral si pořádně na prst a namazal ji dovnitř rány. Obr znovu zasténal. Ale tišeji. Mrtvolkář namířil ukazováček potřísněný mastí a krví na Mercuria. „Je to k ničemu. Nevím, proč to dělám.“ Zadíval se na Ercole. „Rána nedožiješ, víš to, ty cvoku?“

Blázen se přihlouple usmíval.

„Blahoslavení chudí duchem, neboť jejich je království nebeské,“ odříkal Mrtvolkář. „Zakryj mu zranění kusem látky, aby na ně nemohly mouchy. A podělte se o jeho šaty. Zítra skončí v jámě.“ Zvedl se a odešel.

Mercurio se chvěl vztekem. „Přikryjte ho dekou. A jestli se někdo z vás pokusí z něj něco svléknout dřív, než zemře, ať si mě nežádá,“ prohlásil temným hlasem. Opustil boudu a šel hledat Zolfa. Nikde ho neviděl. A tak zamířil k vozu, který právě vykládali.

Čtyři nejsilnější mládenci brali mrtvoly, které předtím dívky vysvlékly – oblečení se prodávalo nebo sloužilo sirotkům –, dva za ruce a dva za nohy, rozhoupali je, jako by šlo o nějakou hru, a po dosažení potřebné setrvačnosti je vyhazovali do vzduchu. Těla přistávala v jámě s hluchým plesknutím.

Mercurio se do ní naklonil. Na dně uviděl Zolfa. Čekal, dokud nesrovnají právě shozenou mrtvolu. Spustil se dolů a vzal mu z ruky lopatu. „Běž za Ercolem.“ Zolfo se rozplakal a Mercurio se ho nesnažil utěšit. Zolfo se vyškrábal nahoru a zmizel z dohledu. Mercurio zručně jako někdo, kdo se v tom vyzná, smíchal nehašené vápno a hlínu. Pracoval až do noci, bez ustání, se zápalem, který zaháněl veškeré myšlenky. Pak se vrátil do boudy a snědl misku řídké zelné polévky, v níž plavaly kousky cibule.

Benedetta a Zolfo seděli u blouznícího Ercola.

Mercurio vyšel ven a pomalu se procházel okolo společných hrobů. Do každého z nich se zadíval v bledém svitu ubývajícího měsíce zahaleného slabými mráčky.

„Takže tě ten starý zlozvyk nepřešel, chlapče?“ zaslechl za sebou hlas.

Mercurio se otočil k Mrtvolkářově vyčouhlé postavě. „Jaký zlozvyk?“

„Když jsem tě koupil od bratří z kláštera svatého Michaela Archanděla, celé hodiny jsi trávil nahlížením do šachet. Jednoho dne jsem se tě zeptal, proč to děláš, a tys mi odpověděl, že chceš zjistit, jestli tam neleží tvá matka.“ V Mrtvolkářově hlasu se nedal postřehnout ani náznak sarkasmu.

Mercurio mu neodpověděl, celý však strnul.

Mrtvolkář se zasmál. „Zapomněl jsi na to?“

„Nech mě na pokoji.“

„Tvrdil jsi, že i když jsi ji nikdy neviděl, poznal bys ji, protože to byla tvá matka.“

„Dětinské představy,“ odpověděl zasmušile Mercurio.

„Možná. Nejvíc mě však zaujalo, že jsi ji hledal mezi mrtvými, ne mezi živými. Musel ses na ni hrozně zlobit.“

„Zvysoka na to kašlu, Mrtvolkáři.“

„Cože? Už ji mezi mrtvými nehledáš?“

„Nehledám a basta.“

Mrtvolkář se znovu zasmál. Ale potichu. Bez obvyklé škodolibosti. „No tak… kdo je tvá matka, Mercurio?“ Položil mu ruku na zátylek, zlehka, jak by to udělal otec či učitel.

A Mercurio se neodtáhl. Hrdlo se mu sevřelo. „Urozená dáma…,“ spustil, jako by odříkával obehranou litanii. „Byla smutná a měla manžela k ničemu. Bojoval snad ve všech válkách a neustále se toulal po světě… Takže nakonec skončila v posteli se sluhou, mladým a pohledným, a otěhotněla. A než se manžel vrátil, parchanta se zbavila a sluhu nechala zabít…“

„Nebo?“ zeptal se Mrtvolkář.

„Matka byla smutná služebná… s pánem ničemou, který nikdy nevyrazil do války a každou noc si s ní užíval. A když zjistil, že čeká dítě, propustil ji a vyhodil na dlažbu. Ona mě zanesla k fortně kláštera, pána zavraždila a skončila v oprátce na Piazza del Popolo.“

„Nebo?“

„Mě ta hra přestala bavit, Mrtvolkáři.“ Mercurio se odtáhl. „Už nejsem malé děcko.“

„Nebo?“

„Má matka…“ Mercuriovy oči se zamlžily smutkem.

„… byla sirota…,“ napověděl Mrtvolkář.

„… a šoustal ji kněz. A proto si jeho syn tak často obléká tuhle pitomou sutanu.“

Mrtvolkář se zasmál. „Nebo byla…“

„Stačí. Je to hloupá hra.“

„Kdo byla má matka je moc hezká zábava,“ namítl Mrtvolkář. „Zkouším ji i s ostatními sirotky. Jenže tobě se nikdo nevyrovná. Ti ťulpasové se upnou na jednu báchorku a nedokážou se pohnout z místa. Ty si naopak umíš vymyslet každý den jinou matku…“

„Mrtvolkáři…“

„Chybí jim představivost…“

„Dnes jsem zabil člověka,“ vychrlil ze sebe Mercurio jedním dechem.

Mrtvolkář zlehka kopl špičkou škorně do země.

„Oběsí mě,“ dodal tak tichým hlasem, že téměř neslyšel sám sebe.

Rozhostilo se ticho. Měsíc si hrál na schovávanou s plujícími mraky a střídavě mrtvoly v jámě osvětloval a halil do tmy.

Mercurio zavřel oči a vzdychl: „Mám strach.“

„To chápu.“

„Mám strach ze smrti.“

Mrtvolkář sebral ze země hrst hlíny a hodil ji do šachty. „Není nutné, abys umíral, chlapče.“

Mercurio se neotočil, aby se na něj podíval.

„Musíš utéct. Za hranice papežského státu.“

„A co pak?“

„Tys byl vždy nejšikovnější z mých pomocníků.“ Mrtvolkář mu dal přátelský pohlavek. „Začni nový život. Chyť příležitost za pačesy. Nebo si myslíš, že se ti bude stýskat po stoce naproti ostrovu Tiberina?“

„Věděl jsi, že tam jsem?“ zeptal se udiveně Mercurio. „Proč sis tam pro mě nedošel? Vždyť jsi mě koupil…“

Mrtvolkář se mlčky usmál.

Mercurio sklopil zrak.

„Zítra ráno za úsvitu mi ukradneš lehký vůz. Ten s koňmi, ne se soumary, ti jsou moc staří a pomalí. V té době už bude Ercole na pravdě boží. Vezmi s sebou i ty dva.“

„Vždyť je skoro neznám…“

„Přestaň vykládat hlouposti,“ usadil ho Mrtvolkář. „K čemu ti bude, když budeš citlivka netykavka?“

„Koho tím máš na mysli?“

„Někoho, jako jsem já,“ odtušil ledabyle Mrtvolkář. „Že člověk žije sám a nikoho nemá… neznamená, že nikoho nepotřebuje.“ Lehce ťukl špičkou ukazováčku Mercuria do čela. „A když si na to zvykneš, jsi nahraný… Pak už to nedokážeš změnit. Změň to, dokud je čas.“ Otočil se a chystal se vrátit do boudy. „Zolfo je takový, jaký je. Slaboch. Ovšem to děvče má něco do sebe. Přežila vše, k čemu ji nutila její matka… Občas může být pro někoho štěstí, když ho odloží u fortny kláštera.“

Mercurio mlčel.

„Kněžského hábitu se nezbavuj. Bude vám k užitku, když narazíte na lapky. Jdi na sever. Nezůstávej na venkově. Městský šejdíř jako ty by mohl skončit v pasti pro divou zvěř. Dvě místa jsou pro tebe jak dělaná. Milán a Benátky.“ Mrtvolkář zamířil ke své boudě. Po dvou krocích se zarazil a vrátil zpátky. „Zapomněl jsem na maličkost. Abys mi mohl ukrást vůz, musíš mi zaplatit. Kolik máš?“

Znovu se poměřovali, jak to dělali vždy.

„Dukát.“

„Stříbrný?“ Mrtvolkář si odplivl.

„Ne, zlatý.“

Mrtvolkář se na Mercuria zadíval. „To nestačí. Chci nejméně tři.“

„Tolik nemám.“

„Nežvaň.“

„Tak dva.“

„A třetí přidají tví kumpáni.“

„Nemají ani vindru.“

Mrtvolkář se rozesmál. „Šprýmaři. Určitě jsi jim dal jejich podíl. Jsi poctivý šejdíř.“

„No tak dobře, tři.“ I Mercurio si odplivl. „Lichváři.“

Mrtvolkářova ruka se mu rozevřela pod nosem, dlaní vzhůru, dlouhé pavoučí prsty se hemžily ve vzduchu. Mercurio sáhl do sutany a vytáhl tři mince.

Mrtvolkář se jako by vrátil k zavedené roli a pronesl svým škodolibým, jedovatým hlasem: „Stejně tě někdo zamorduje, chlapče.“

Mercurio se na něho podíval a usmál se. „Díky.“

Když otevíral dveře boudy, prořízl ticho neslušný zvuk, něco mezi krknutím a záchvatem kašle. A ihned poté Zolfo vykřikl: „Ne!“

„Smrt si ho vzala dřív, než jsem čekal,“ řekl Mrtvolkář. „Okamžitě odsud zmiz, chlapče.“ A zavřel dveře.

Mercurio se v noční tmě zachvěl.

Došel k ohradě. Vzal opratě dvou nízkých, zavalitých koní, zapřažených do vozu, s nímž Mrtvolkář křižoval římské ulice, a odvedl je k boudě. Vešel dovnitř. „Ercole neskončí nahý v jámě,“ pronesl nahlas, s důrazem na každém slově. „Byl jedním z nás.“

Přítomní mlčky přikývli.

Byl slyšet jen Zolfův přidušený pláč.

Mercurio popošel k Benedettě a Zolfovi. „Vy půjdete se mnou.“

8
Poblíž Adrie

Když mnich kazatel a tlupa odrbaných venkovanů prošla kolem, Isacco naznačil Giudittě, aby zůstala v úkrytu. „Nepůjdou za ním až na kraj světa,“ prohlásil.

A opravdu, asi tak za půl hodiny viděli, jak se rolníci vracejí zpátky, v nepřítomnosti kazatele skleslí a litující toho, že promarnili drahocenný čas kvůli něčemu, čemu ani dobře nerozuměli.

„Uvidíš, Benátky se chovají k židům přátelsky,“ ozval se Isacco.

Znovu se dali na pochod, sledovali cestu z lesa jako divoká zvěř. Putovali skoro až do večera, převážně mlčky, a zastavili se pouze jednou, aby snědli kousek chleba. Navečer Isacco dceři vysvětlil, že liška nikdy nespí v hostinci, zvláště pokud se kolem potulují psi. Takže uřízl pár větví, vytvořil jakési kryté lůžko a vyzval Giudittu, aby se natáhla vedle něj.

„Čím víc se k sobě budeme tisknout, tím menší nám bude zima.“

Za úsvitu vstali celí ztuhlí, přešli cestu a vraceli se zpátky, ale po druhé straně, kde byl hustší les.

„Jsem husa pitomá,“ řekla Giuditta vzápětí a zastavila se. „Kdybych té ubožačce netvrdila, že jsi lékař, teď bychom šli po vozové cestě.“

Isacco se otočil.

„Jsem husa,“ opakovala nakvašeným hlasem a silně si skousla spodní ret z obavy, aby se nedala do pláče.

Otec k ní popošel. Tvářil se vážně. Vzal ji za ramena a zadíval se jí do očí. „Ano.“

Giuditta sklopila zahanbeně hlavu.

Isacco jí vložil pod bradu prst a přiměl ji zvednout obličej. „Udělala jsi hloupost.“ Díval se na ni pronikavýma očima. „Snaž se to pochopit. Lidé jako já… chci říct ti, co žijí jako já… no, lidé jako já chtějí být pány svého osudu a svých lstí. Rozumíš?“

„Ano, otče,“ hlesla Giuditta. „Je mi to líto.“ Chtěla ho obejmout.

Isacco ji zarazil a držel si ji od těla, aby se jí mohl dívat do očí. „Udělalas chybu. Jako společník jsi hrozná.“ Zčistajasna se rozesmál, s lehkostí, jež ji překvapila. „Ovšem z jiného pohledu se ti povedla mimořádná věc, kterou dokážu ocenit teprve teď, po hodinách a hodinách pochodu.“

„Co?“ zeptala se udiveně.

Isaccův pohled pohasl, jako by se ztrácel ve vzdálené minulosti a dávných pocitech. Podíval se na dceru. „Jsi krásná, holčičko moje. Jako tvá matka, a to byla skutečná krasavice.“ Pohladil ji po tváři. „Víš, co tak mimořádného se ti povedlo?“

„Co?“ opakovala Giuditta.

„Dala jsi mi budoucnost.“

„Co tím chceš říct?“ otázala se celá zmatená.

Než jí Isacco stačil odpovědět, zaslechli setrvalý, dosud však neurčitý zvuk, z něhož jako by se vynořovaly útržky zpěvu. Zem se chvěla. Otec s dcerou ustoupili do stínu.

Isacco si položil prst na ústa: „Tiše.“

Za okamžik se v zatáčce objevil průvod vozů, jezdců a pěšáků. Někteří v brnění, jiní jen s chrániči ramen, někteří měli obvazy rudé od krve, jiní kulhali, další se vezli na vozech. Opírali se o kopí a meče jako o berle. Po stranách vozů a sedel visely kuše a luky, oštěpy a toulce se šípy. Patrně se nevraceli z prohrané bitvy, neboť si zpívali. Jezdci se tvářili hrdě, i přes zranění seděli vzpřímeně, nekymáceli se a nepoddávali houpavému kroku koní. Vpředu vlály korouhve Serenissimy.

„Benátčané,“ zašeptal Isacco.

Šlo o asi desítku povozů a dohromady tak stovku vojáků, jezdců i pěšáků. Isacco rozhodl, že by nebylo příliš obezřetné se jich zeptat, zda se k nim nemohou připojit a dojít s nimi do Benátek. Ne, když měl s sebou tak pěkné děvče. Chuť poveselit se je někdy horší než vztek. Proto zůstali ukrytí v lese a počkali, až byli vojáci dostatečně daleko.

„Budeme je sledovat z povzdálí.“ Isacco naznačil dceři, aby se hnula. „Procesí vojáků je jako koště na podlaze plné špíny, čistí cestu.“

Vyšli z lesa a vydali se přes podmáčené pole. U silnice uviděli hranatý žulový milník. Bylo na něm napsáno, že do Benátek je to třicet devět mil.

„Je to ještě daleko.“ Všiml si Giudittina zmateného pohledu. „Ha-šem, Hospodin, náš Pán, nás povede.“

Stále k nim doléhal zpěv vojáků.

„Pojďme.“ Isacco se chystal vykročit, když se odnikud vynořili dva jezdci ze zadního voje a mířili cvalem k nim, meče v ruce. Zarazili koně přímo u Isacca, který spořádaně couvl, aniž by upadl.

„Kdo jste?“ vybafl jeden z jezdců.

„Jmenuji se…“

„Proč nás sledujete?“ přerušil ho příkře druhý muž.

„Máme namířeno do Benátek a cítíme se jistěji, máme-li na dohled oddíly Nejjasnější republiky, chrabrý válečníku,“ řekl Isacco strojeným, až obřadným tónem.

Oba jezdce tím rozesmál.

„Určitě nejste Benátčané, byť mluvíte naším jazykem,“ řekl jeden z nich. „Máte snědší kůži než my a tmavší vlasy a oči. Při pohledu na vás bych řekl, že jste židé. Ty obzvlášť, s tou kozí bradkou. Ale nejste, říkám to dobře? Nemáte na hlavě žlutou čapku, jak předepisuje zákon.“

Jezdec s úsměvem namířil obnaženým mečem k Isaccově sametové kabele a nabral na hrot čapku. Ten druhý, s mečem skloněným k zemi, se přiblížil k Giudittě, objel ji zezadu a prohlédl si ji od hlavy až k patě.

„Prosím, neubližte mé dceři.“ Isacco, bledý jako stěna, popošel o krok ke koni, který nervózně přešlapoval v blátě. A pak dodal: „Prosím, ctěný pane.“

Voják se smíchem přiblížil meč k dívčině zadnici, jak by to udělal pastýř s ovcí, již je třeba zahnat do stáda, a lehce se dotkl měkké sukně, utkané stařenkami v horách ostrova Negroponte. Giuditta vyrazila prostředkem cesty tam, kam chtěl jezdec.

„Hybaj,“ přikázal druhý voják Isaccovi. Jeho hlas však vůbec nezněl panovačně.

Doprovodili je až k průvodu raněných. Tam je předali kapitánu Andreovi Lanzafamemu, pohlednému čtyřicátníkovi, silákovi s pronikavýma modrýma očima, bojem rozcuchanými vlasy a neoholeným strništěm. Ten seskočil z koně a zadíval se Isaccovi do očí. Nemá zrovna trpělivosti na rozdávání, usoudil Isacco. A proto si umínil, že bude lepší mu odpovídat na rovinu, bez vytáček.

„Jste židé?“ zeptal se kapitán.

„Ano, pane.“

„Proč nemáte na hlavě žluté čapky?“

„Honili nás a chtěli nás zabít.“

Kapitán Lanzafame ho mlčky pozoroval a nepatrně přikývl. „Kdo jste?“ zeptal se.

„Jsem Isacco di Negroponte.“ Otočil se k Giudittě, která na něj upírala vyděšený pohled. Tolik se podobala Havě, ženě, která ji porodila a již Isacco něžně miloval. Havě, kterou nezachránil, jak si neustále vyčítal. Když se tam v hostinci šel podívat na tu holčičku, otočil se k Giudittě, která ho upřeně sledovala v přítmí chodby. A měl dojem, že manželka mu přes dceru, která jí je tak neuvěřitelně podobná, posílá své požehnání. Giuditta promluvila jejími ústy. A Hava říkala, že mu neklade za vinu svou smrt a naznačila mu jeho příležitost. Nový osud. Usmál se, pak se otočil ke kapitánovi. „Jsem Isacco di Negroponte, lékař, znalec vnitřních šťáv a chirurg,“ pronesl hrdě.

„Jsi krejčí?“ vyhrkl Lanzafame.

„Krejčí?“ opáčil rozpačitě Isacco.

„Šiješ a tak? Jsi ranhojič?“ dorážel na něho kapitán.

Po příchodu Turků byl Isaccův otec přinucen dělat jak nejbanálnější, tak i ty nejkrutější lékařské zákroky, obvykle ponechávané lazebníkům a řezníkům. A vždy s sebou bral Isacca. Syna, který se nebál krve, jelikož neměl ani Boha, ani svědomí.

„Ano, taky.“ Přišlo mu, že se na něj kapitán dívá s větším respektem, než jak by se choval k jinému obyčejnému lékaři nebo šlechtici.

„Máš s sebou nástroje, doktore?“ Kapitán s ním okamžitě začal jednat jako s podřízeným.

„Ne…,“ zaváhal Isacco.

„Tak použiješ ty po Candiovi, našem ranhojiči, který před dvěma dny umřel na horkou nemoc,“ řekl kapitán. A dodal: „Doufám, že ti nepřinesou smůlu.“

Isacco otočil hlavu k dceři.

„Nic se jí nestane.“

„Když je tu tolik vojáků?“ zeptal se ustaraně Isacco.

„Jsou to mí vojáci. A já jsem jejich velitel.“

Isacco si ho bedlivě prohlížel. Nikdo neumí lépe číst v nitru lidí než podvodník. Jde o nezbytnou vlastnost pro toto řemeslo, tak nejisté a postrádající pravidla. A tvář kapitána Lanzafameho, tvrdá a hrdá, svědčila o upřímném srdci.

„Věřím vám.“

„Je pod mou ochranou,“ zdůraznil kapitán. „Teď se pusť do práce. Na vozech jsou chlapci, kteří se chtějí vrátit ke svým rodinám.“ Přiložil ruce k ústům a zakřičel: „Donnolo!“

Za okamžik se objevil drobný mužíček s ještě drobnějším obličejem a dvěma malinkýma očima. Připomínal když ne lasičku, tak určitě nějaké podivné, lysé zvíře. Pouze nad horním rtem a na špičce brady měl řídké, narůžovělé chmýří. Kůže kolem očí byla vrásčitá jako uschlý plod, zatímco na bezvousých tvářích hladká, mastná a lesklá. Vcelku vypadal jako zestárlé dítě.

„Tohle je doktor Negroponte. Dej mu Candiovy nástroje,“ nařídil kapitán. „A přiměj ho, aby na ně plivl a smyl tak prokletí horké nemoci, která zabila jejich majitele. Jestli se bude vzpírat, dej ho zbičovat nebo ho nakopej do řiti, záleží na tobě. Ale když to udělá, poslechneš ho na slovo. A budeš držet hubu.“ Otočil se k Isaccovi. „Utáboříme se tady. Chci, abys začal co nejdřív. Jdi za Donnolou.“

Isacco popošel k dceři. „Díky.“

„Otče…,“ spustila Giuditta.

Objal ji, a tím ji umlčel. Pak jí zašeptal do ucha: „A přestaň si zvedat sukni a ukazovat nohy, když vystupuješ z lodi nebo vylézáš na vůz.“

„Doufám, že dokážeš zacházet s pilkou,“ podotkl kapitán.

Isacco šel za Donnolou k prvnímu vozu, z něhož se linul silný puch hniloby. Pilkou, řekl kapitán. Aha, tak to bude sněť.

„Mám hlad,“ vykřikl ve stejný okamžik Lanzafame.

Isacco vylezl na vůz a slyšel, jak velitel říká jednomu z vojáků: „I to děvče bude hladové. A žádné vepřové. Pohněte sebou, zapalte ohně.“

Ponořil se do změti těl navršených na voze zakrytém roztrhanou plachtou a pomyslel si, že jestli dokáže hrát svou roli se vším všudy, všechno dobře dopadne. Posadil se vedle prvního vojáka – sotva dvacetiletého mladíka s očima rozšířenýma strachem, dotkl se nohy rozdrcené kopyty těžkého válečného oře a pozorně si prohlédl úlomky kostí, již zažloutlé stejně jako nepravidelné okraje rány. Věděl, co má dělat. Otec byl dobrým učitelem. Dík, velký ničemo, říkal si v duchu.

„Plivni na ně, smyj to prokletí.“ Donnola mu otevřel pod nosem velkou brašnu z vydělané kůže, plnou chirurgických nástrojů.

Isacco si bez váhání odplivl a pak nahlas, aby ho všichni ranění na voze slyšeli, pronesl: „Prokletí horké nemoci je pryč.“

Donnola se zatvářil udiveně. „Lékaři se vždycky něčemu takovému vzpírají…,“ řekl tiše, podezíravě. „Pokládají to za babské pověry proti vědě.“

„Takže podle tebe nejsem doktor?“ nadhodil Isacco a upřeně se mu zadíval do očí s jistotou, kterou se za celý svůj život podvodníka naučil dávat najevo.

Donnola na něho jen mlčky zíral.

„Dej mu napít něčeho ostřejšího, raději kořalku než víno, pevně ho svaž a podej mi rovnou a zahnutou pilku. A nahřej ploché železo. Tedy pokud uznáš, že jsem skutečně lékař.“

Donnola sebou trhl, naklonil se nad brašnu a vylovil dva nástroje. „Rovná pilka a zahnutá. K vašim službám… pane doktore.“

Isacco sevřel nástroje v ruce. Řiď mé ruce, Havo, jestli právě tohle pro mě chceš, modlil se v duchu.

Zatímco kapitán Lanzafame nabízel Giudittě chleba a solené hovězí, po táboře se rozléhal křik mladého vojáka, až se všichni zachvěli.

Zpěv se na chvíli zadrhl. Pak se ozval ještě silněji.

Isacco pilkou řezal mladíkovu nohu a přitom mu nitro zaplavila prudká emoce. Do očí mu vstoupily slzy a hrdlo se mu sevřelo.

Stůj při mně, lásko, prosil v duchu manželku. Pomoz mi!

9

Isacco pracoval půl dne v prvním voze, pak se přesunul na druhý. Hodiny, které strávil skloněný nad raněnými, byly všechny stejně příšerné, doprovázené zvony rozesetými po okolí, jež naříkavými údery oznamovaly křesťanské modlitby. Až do soumraku nedělal nic jiného, než že řezal do masa, piloval kosti, vypaloval pahýly po amputacích, zastavoval krvácení, napravoval zlomené údy, sešíval rány, vytahoval hroty šípů, natíral zranění mastí. Konečně i druhý vůz byl hotový.

Isacco sešel po dřevěných rozviklaných schůdcích, následovaný Donnolou s brašnou chirurgických nástrojů. Jen co se ocitl venku, na studeném, vlhkém a ostrém vzduchu, nahrbil se a masíroval si zátylek, otočený k bledému slunci zastřenému oparem. Oblečení měl potřísněné krví.

Donnola přinesl dvě misky horké polévky, dvě klobásy a dva krajíce tvrdého chleba. Isacco si vzal polévku a chleba.

„No jo, vaše náboženství vám zakazuje jíst vepřové,“ dovtípil se Donnola. „Nevíte, o co přicházíte,“ dodal a zakousl se do klobásy.

Isacco nepřítomně přikývl, byl na takové poznámky zvyklý. Namočil chléb do polévky, aby změkl. Zůstali stát v zimě a mlčky jedli. Isacco se zhluboka nadechl, dvakrát, třikrát. „Moc se na to nedbá. Ale vzduch má dobrou vůni.“ Znovu si ho nabral do plic, jako by si chtěl udělat zásobu, než se znovu ponoří do zápachu ve vozech. „Musím si odskočit,“ dodal a podíval se na svého pomocníka.

Donnola opětoval jeho pohled. Z jeho výrazu nešlo nic vyčíst. Když si uvědomil, že se na něho doktor upřeně dívá, řekl: „Poslužte si.“

„Je tu nějaká latrína?“ zeptal se Isacco. Cítil se poněkud nesvůj.

Donnola rozhodil ruce. „Celý svět je jedna velká žumpa,“ rozesmál se. A jelikož se Isacco nehýbal z místa a nespouštěl z něj pohled, váhavě dodal: „Stydíte se, doktore?“

Isacco sebou trhl a rozhlédl se kolem sebe. Uviděl křoví dostatečně vzdálené od ležení a zamířil k němu.

Donnola se smál jeho útlocitnosti. „I ti nejlepší z nás kálejí, doktore. Není se za co stydět,“ pokřikoval za ním.

Isacco mu neodpověděl. Dorazil ke křoví, prozkoumal ho a přesvědčil se, že tam nikdo není a z tábora sem není vidět. Když si byl jistý, že je dobře schovaný, rozepnul si zelenou pláštěnku, stáhl si nohavice i vlněné spodky a přidřepl si. V obličeji se mu spolu s námahou zračila i bolest. Zaťal zuby, zavřel oči a zatlačil ještě silněji. Lehce zasténal a pak si oddechl úlevou. Aniž by se zvedl, dal ruce pod sebe a šátral po zemi. Nahmatal malé pouzdro, očistil je o trávu a rozvázal tkaničku. Ovčí střívko v sobě ukrývalo pět drahokamů, které se blýskaly ve světle soumraku, když si je Isacco vysypal na dlaň. Dva obrovské smaragdy, dva velké rubíny a diamant, o dost menší než ostatní kameny, o to však cennější.

V tom okamžiku zaslechl v lese poblíž křoví jakýsi šelest. Zachvěl se a schoval drahokamy do zavřené dlaně. Zatvářil se poplašeně. „Kdo tam?“ vyhrkl. Nastražil ucho, nic dalšího však neslyšel. Asi nějaké zvíře, pomyslel si a uklidnil se. Dokončil to, co musel udělat, utřel se dvěma velkými hrubými listy, vrátil kameny do střívka, pevně zavázal tkaničku a pak s trochou námahy znovu zasunul drahocenný balíček tam, kde by ho nikdo nenašel.

„Už je vám lépe?“ zeptal se Donnola, když ho viděl se vracet.

Isacco mu neodpověděl, vylezl do třetího vozu, plivl na nástroje, ohlásil, že horká nemoc, která zabila předchozího ranhojiče, je tím zažehnána, a pustil se do práce.

Uprostřed noci vlezl do vozu kapitán Lanzafame. Lucernou si posvítil na jeho obličej ztrhaný únavou. „Běž si lehnout,“ rozkázal. „Nedokážu zařídit, aby válka nezabíjela mé muže, ale aby to nedělal napůl spící felčar, to ano.“

Isacco jako ve snu dokončil rozdělaný obvaz.

Kapitán Lanzafame na něho čekal venku. Ukázal na vůz s proviantem. „Tvá dcera je tam. Máš tam deku a ohřívadlo.“

Isacco se ploužil jako přízrak.

Když dorazili k vozu, kapitán dodal: „Muži říkají, že jsi hotový řezník.“

Isacco sklopil hlavu.

Uřízl pět noh pod kolenem, jednu téměř u kyčle – voják bohužel nepřežil krvácení, dvě paže v lokti a jednu ruku. Usekl tucet prstů. Na šití ran vypotřeboval všechny tři cívky nití, a když mu došly, přikázal Donnolovi, aby rozpáral kus pleteniny, jen aby měl co navléci do zahnuté jehly. Sečteno a podtrženo, zemřeli tři vojáci. A dva měli smrt na jazyku.

„Jsi prý hotový řezník,“ opakoval kapitán Lanzafame a díval se do noční tmy. „Ale za pár dní, až znovu obejmou své blízké, si ti muži uvědomí, žes jim zachránil život,“ dodal a spokojeně se zašklebil. „Běž si lehnout. Zasloužíš si to.“

Isacco věnoval kapitánovi pohled plný vděčnosti. Nic neřekl, jen přikývl. Těžkým krokem zdolal tři schody vedoucí do vozu s proviantem. Otevřel dvířka. Vnitřek osvětlovala malá olejová lampa. Giuditta se okamžitě probudila. Vykřikla, vyskočila a pak se přikrčila mezi dvě bedny.

„To jsem já, tvůj otec.“

„Spletla jsem si tě s vojákem.“ Giuditta po chvilce zděšení pocítila obdiv k tomu muži potřísněnému krví, jako by šlo o hrdinu. „Nechala jsem ti kousek masa, i když není košer. Lehni si, jsi určitě unavený.“

Isacco se natáhl, vlastně téměř zhroutil na slamník a vychutnával si teplo přikrývky a ohřívadla. Giuditta mu podala kus sušeného masa. Isacco si je vložil do úst a pokoušel se je rozkousat, okamžitě ho však přemohl spánek. Vytáhla mu sousto z úst a objala ho.

Za úsvitu se Isacco vzbudil. „Musím jít,“ řekl dceři. Vstal a vyklonil se z vozu.

Donnola už byl na místě, seděl na schůdcích zachumlaný do koňské houně, s hlavou na brašně s nástroji. Vyskočil na nohy, vzal dva poháry s vínem, dva krajíce chleba, vepřovou klobásu a kus hovězího. Posnídali.

Vlezli do třetího vozu, aby dokončili práci, kterou včera přerušili. Jeden ze zraněných za těch pár hodin zemřel na vykrvácení.

„Mohl jsem ho zachránit,“ podotkl tiše Isacco.

Donnola přikryl tvář mrtvého a přikázal dvěma vojákům, aby ho přenesli do vozu zesnulých. „Ty z Benátek předáme jejich rodinám, aby je mohly křesťansky pohřbít,“ vysvětlil.

„Amen,“ hlesl voják v rohu.

Muži ve třetím voze měli méně závažná zranění. Isacco použil pilu jen na toho vojáka, který řekl amen. A ten přežil.

Odbila devátá hodina, když dokončili třetí vůz. Unavení a omámení pachem krve a výkalů raněných vyšli na vzduch. Vše se halilo do šera. Slunce, již blízko západu, nedokázalo prorazit silnou vrstvu mraků a v okolí stoupala dotěrná mlha. Celé ležení vypadalo přízračně. Vozy i lidské postavy se ztrácely v oparu. Muži již nezpívali.

A v tom tíživém tichu se zčistajasna ozvalo zasténání. A ihned poté křik: „Ha, chytil jsem tě, ty ničemný zloději!“

Isacco a Donnola se otočili za hlasem.

„To je kuchař,“ řekl Donnola.

„Pusť mě! Pusť mě!“ křičel malý chlapec. Spíš rozzlobeně než vyděšeně.

Pár kroků od vozu s proviantem a velkého bachratého sudu s nasoleným hovězím, který zůstal venku u ohně, zahlédli obrovitého muže, který držel za šíji vyhublého, zakrslého chlapce s dlouhými vlasy a nažloutlou pletí.

„Buď hodný!“ nařídil klukovi. Ten se však zmítal jako posedlý a ve snaze se mu vytrhnout kopl kuchaře do holeně. Ten mu volnou rukou vlepil mlaskavý pohlavek. V hustém vzduchu bylo slyšet zasténání.

„Co se děje?“ zeptal se kapitán Lanzafame, přivolaný nenadálým rámusem.

Giuditta se vyklonila z vozu s proviantem. Uviděla otce o kus dál a usmála se. Nesešla po schůdcích. Kapitán jí nařídil, aby zůstala uvnitř a neprocházela se po ležení. Hezké děvče potulující se mezi vojáky by způsobilo potíže.

„Už jsem ho tu, tuším, zahlédl, kapitáne,“ vysvětloval kuchař. „A teď se mi mé podezření potvrdilo. Máme tady zlodějíčka.“

Kapitán se na hocha podíval. Z nosu mu tekla krev. „Pusť ho!“ nařídil kuchaři.

Obr se podle všeho chystal něco odseknout, poslechl však a chlapce pustil. Ten se chtěl okamžitě spasit útěkem. Kapitán Lanzafame se však nenechal zaskočit, s obdivuhodnou rychlostí se předklonil, vymrštil paži jako šermíř při výpadu a praštil chlapce do nohy zdvižené při běhu. To stačilo, aby kluk ztratil rovnováhu. Otočil se dokola a upadl. Kapitán se nad ním sklonil, uchopil ho za látku na prsou a bez námahy zvedl. Pak ho prudce postavil na nohy, jako by ho zarazil do země.

„Ani hnout!“ rozkázal pevným, pánovitým hlasem.

Malý vetřelec ho poslechl.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se kapitán.

Klučina stiskl rty a rozhlédl se kolem sebe.

„Jak se jmenuješ?“ opakoval kapitán důrazněji.

„Zolfo,“ ozvalo se jim za zády.

Vzápětí se odnikud vynořil mladý kněz v dlouhé černé sutaně s rudými knoflíky a vyšitým zakrváceným srdcem uvězněným v trnové koruně na hrudi. Na hlavě měl černý, lesklý klobouk, který smekl. Za ním šla mladinká dívka ve slušivých zelených šatech. Kapitán si všiml bílé, alabastrové pleti a dlouhých měděných vlasů.

„Kdo jsi?“ zeptal se, když si uvědomil, že i kněz je velmi mladý.

„Jmenuju se Mercurio da San Michele,“ řekl mladík a bez sebemenšího zaváhání se zadíval kapitánovi do očí. Pak ukázal na Zolfa. „Odpusťte mu, nedokázal odolat náporu hladu. Celý den jsme na nohou a v téhle mlze jsme ani nenarazili na hostinec. Koně a vůz nám ukradli zloději, vyvázli jsme jen zázrakem a…“

„Jsi kněz?“

„Ne, jsem novizium saecolaris, zaslíbený našemu Pánu Ježíši Kristu,“ odpověděl s úsměvem Mercurio. „A tajemník Jeho Nejvznešenější Jasnosti, biskupa z Carpi, monsignora Tommasa Barky di Albissola, který na nás čeká v Benátkách, aby se setkal s těmito dvěma ubožáky ze zbožného domu sirotků od svatého Michaela Archanděla, jimž…“

„Neznám v Benátkách žádného biskupa toho jména,“ přerušil ho podezíravě kapitán.

„Protože sídlí v Carpi,“ odtušil pohotově Mercurio. „V této chvíli je však Jeho Nejvznešenější Jasnost na návštěvě v Benátkách a právě tam se s ním máme setkat.“

Kapitán z něho nespustil pohled. Mlčel.

„Máme peníze na úhradu masa, které vám ten hoch sebral,“ dodal Mercurio.

Kapitán Lanzafame nedal ani trochu najevo, že právě to mu leží na srdci. „A proč tvůj biskup tak prahne po setkání se dvěma sirotky?“

„No, vlastně… je to církevní záležitost. A soukromá.“

Kapitán Lanzafame se na něho dál upřeně díval.

„Říká, že ti dva jsou biskupovi parchanti,“ zasmál se kuchař a ostatní muži se přidali.

Kapitán sjel své vojáky přísným pohledem. „Kdo z vás zná s jistotou svého otce? A přesto jsem vám nikdy nenadával do parchantů.“

Vojáci sklopili oči k zemi.

Modré oči kapitána Lanzafameho chvíli hledaly dívku s alabastrovou pletí. Benedetta se na něho neusmála. V jejím pohledu se však zračil respekt.

Kapitán se znovu otočil k Mercuriovi. Napětí v jeho tváři povolilo. „Bylo by moudřejší požádat nás o jídlo. Mohli jsme vás pokládat za nepřátele či špehy, je vám to jasné?“

„Nevěděli jsme, jestli se v těchto končinách vyskytují bohabojní lidé nebo barbaři.“

„Barbaři?“ Lanzafame se zasmál. „Jsi nějaký popletený, chlapče.“ Obrátil se ke kuchaři. „Dej jim najíst.“ Měl se k odchodu, pak se zastavil, otočil se, položil Mercuriovi ruku na rameno a odvedl ho stranou. „Tak na rovinu, jsi kněz, nebo ne?“

„Ještě ne, Excelence.“

„Ať je to, jak chce, mým mužům by pomohlo, kdyby jim někdo požehnal. Potácejí se mezi životem a smrtí a vidí přízraky. Jsou vyděšení, cítí na krku ďáblův dech. Požehnej jim a dej jim rozhřešení. Nějaké modlitby snad umíš, ne?“

„Ano, Excelence.“

„A přestaň s tou Excelencí, jsem kapitánem Serenissimy.“

„Ano, kapitáne.“

Lanzafame se usmál. Ten mladý duchovní se mu zamlouval. Pomyslel si, že takového chlapce je na kněze škoda. Jenže do toho mu nic nebylo. „Donnolo!“ zavolal. A když se objevil, řekl mu: „Vezmi s sebou tady toho kněze.“

„Pojďte, otče…,“ vyhrkl Donnola. „Tedy synu…“

„Říkej mu pátere, Donnolo,“ podotkl kapitán. „Jinak bude za chvíli pro tebe Duch svatý.“

Vojáci se zasmáli. Donnola a Mercurio vlezli do vozu, kde již byl Isacco v plné práci.

Mercurio poklekl vedle muže, jehož lékař zrovna ošetřoval, a začal se modlit. „Úpěnlivě tě prosím, archanděli Michaeli, abys spolu s kůrem archandělů a se všemi devíti kůry andělskými opatroval tohoto muže v životě vezdejším, aby se, zůstávaje pod ochranou tebe, ďáblova přemožitele, mohl nakonec těšit s tebou z Boží dobroty v přesvatém ráji.“

„Amen,“ zašeptal raněný a obličej se mu rozjasnil. „Děkuji, otče.“

Pak se Isacco zvedl a popošel k dalšímu vojákovi, který byl v bezvědomí. Mercurio poklekl vedle něho.

„Jde ti to skvěle, chlapče,“ zašeptal mu Isacco. „Jenže mě nikdo neošálí, a tak vím, že nejsi ten, za koho se vydáváš.“

Mercurio maličko ztuhl a upřel na něho tázavý pohled.

„Jsi podvodník.“

Mercurio neodpověděl. Jen nespustil z lékaře oči.

„Já to nikomu neřeknu,“ pokračoval tiše Isacco. „Ti nešťastníci potřebujou kněze.“

„Díky.“ Na Mercuriově tváři se objevil lehounký úsměv. „Byl jsem v lese, když jste se vzdálil kvůli tělesné potřebě.“

Teď bylo na Isaccovi, aby na něho mlčky upíral pohled.

„Ani já nikomu nic neřeknu.“ Mercuriův úsměv se prohloubil. „Ti nešťastníci potřebujou doktora.“

Isacco si pečlivě prohlížel mladého podvodníka. Z jeho strany nešlo o hrozbu. Chtěl jen dát najevo, a to velice důrazně, že není žádný hlupák. Isacco se rozesmál.

A Mercurio s ním.

„Co je tu k smíchu?“ zeptal se Donnola.

Ti dva mu neodpověděli. Vyměnili si pobavené pohledy, oba věděli, s kým mají tu čest.

„Do toho, dejme se do práce,“ řekl po chvíli Isacco.

„Ano, dejme se do práce,“ opakoval Mercurio.

10

Benedettu a Zolfa odvedli k proviantnímu vozu.

„Nepotloukejte se po táboře,“ nařídil jim kapitán a díval se přitom na Benedettu.

Ta mlčky přikývla. Lanzafame se vzdálil a ti dva vylezli po schůdcích nahoru.

Vůz byl velký a celý ze dřeva, i stěny a střecha. Denní světlo nesměle vnikalo dovnitř dvěma bočními okénky. Vůz připomínal malý samohybný dům. Všude byly naskládány tmavé soudky a bedny, jedny na druhých. Uprostřed stál obrovský hliněný džbán, který přidržovala síť z hrubého provazu, přivázaná ke čtyřem kůlům zapuštěným do podlahy a zapřeným o střechu. Víno se ve válce chránilo víc než jídlo.

Benedetta a Zolfo se rozhlédli kolem a mezi dvěma řadami beden zahlédli Giudittu. Dívka opětovala jejich pohled a usmála se. Popošla o krok a vzala do ruky potlučený cínový talíř. Podala ho nově příchozím.

„Solené hovězí a tmavý chléb. Najezte se.“ A jako správná paní domu ukázala na dvě polní lůžka na zemi. „Máme i ohřívadlo. Posaďte se.“

Benedetta se usmála. „Kdo jsi?“

„Doktorova dcera.“

„Mám hlad.“ Zolfo si sedl vedle ohřívadla a vrhl se na talíř. Zakousl se do soleného masa. „A klobásy žádné?“ zeptal se s plnou pusou a podíval se na Giudittu.

Pokrčila rameny.

„Nemají klobásy?“ nedal se odbýt Zolfo.

„To já nevím,“ odpověděla Giuditta a znovu pokrčila rameny.

„Jsi snad židovka?“ zasmál se Zolfo a ponořil hlavu do talíře. Pak se však zarazil a zadíval se na Giudittu, která se tvářila vážně, tmavé oči otevřené dokořán. Zolfo přestal žvýkat a pohledem rychle přelétl po voze. Když uviděl dva cestovní vaky, odložil talíř, natáhl se k tomu, jenž patřil Isaccovi, vyndal žlutou čapku a vstal. Vyplivl sousto, jež měl v ústech. „Jsi židovka,“ vyhrkl zlostně a popošel k Giudittě. „Jsi židovka!“ opakoval, téměř křičel, a hodil po ní čapku.

Giuditta couvla, celá vyplašená.

„Co to do tebe vjelo, Zolfo?“ vyhrkla překvapeně Benedetta.

„Jste hnůj!“ vybafl na Giudittu. „Smradlaví židi!“

„Uklidni se, Zolfo!“ Benedetta si stoupla mezi něj a Giudittu. Zadívala se mu do očí. Přímo plály nenávistí. „Zolfo, co je ti?“

„Zabili Ercola, to mi je!“ zařval a strčil do ní, aby se dostal blíž k Giudittě.

Benedetta se znovu postavila mezi ně. „Ona nic neprovedla,“ řekla zvýšeným hlasem ve snaze přivést ho k rozumu.

„Všichni jste vrazi! Smradlaví židi!“ hulákal Zolfo.

Dveře vozu se rozletěli dokořán.

„Co se tu děje?“ zeptal se kapitán Lanzafame.

Zolfo se prudce otočil. „Je to židovka!“

„Uklidni se, chlapče,“ zacloumal s ním kapitán. „Uklidni se!“

Zolfo se na něho podíval prázdným pohledem. „Je to židovka!“ opakoval. „Nebudu ve voze se smradlavými židy!“

Kapitán Lanzafame se podíval na Benedettu. Pak chytil Zolfa a násilím ho vytáhl z vozu. Šťouchl do něj. „Budeš spát venku,“ pronesl rozhodně. „Nechci žádné potíže. Až se vydáme na cestu, půjdeš za námi pěšky.“

V té chvíli se ze svého vozu vyklonili Isacco a Mercurio. Ten se rozběhl ke kapitánovi. „Co se děje?“ zeptal se a pak se obrátil k Benedettě, která stála na schůdcích proviantního vozu s neproniknutelným výrazem ve tváři.

Isacco ho následoval.

Zolfo na něj namířil ukazováček. „Je to žid, Mercurio!“ Vztekle si odplivl a dodal třesoucím se hlasem: „Zamordovali Ercola!“ Přemohl ho nezadržitelný pláč, až se celý rozklepal.

Benedetta ho běžela obejmout. Přitiskla si ho pevně k hrudi. Mercurio nevěděl, co má dělat. Podíval se na Isacca, pak na Giudittu a kapitána. Nakonec rozhodil ruce. „Byl to jeho přítel…,“ řekl tiše, byť si byl vědom, že pro ty lidi nemá ta věta žádný význam. Od okamžiku, kdy opustili společné hroby, Zolfo neuronil ani slzičku. Vylezl na Mrtvolkářův vůz a chlad noci mu proměnil slzy na lících v led. A možná i srdce. Už ani vzlyk, už ani slovo o Ercolovi. „Brzy ho to přejde,“ uklidňoval Mercurio kapitána, který mlčky čekal, vzpřímený v celé své impozantní výšce.

Lanzafame potřásl hlavou. Namířil na Zolfa prst. „Žádné vylomeniny, chlapče. Rozuměl jsi? Jinak tě nakopu do řitě a vyženu odsud,“ vysypal ze sebe a odešel.

Benedetta odstrčila Zolfa stranou. Nedokázal zadržet slzy. Mercurio udělal krok jejich směrem, ale Benedetta ho zarazila mávnutím ruky.

Tak se otočil k Isaccovi. „Mrzí mě to.“ Podíval se na Giudittu. Měla hrdý pohled s lehce pokrčeným černým obočím, tvářila se téměř vyzývavě.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dívka, která se dotkla nebe.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.