AFTER

Copyright © 2014, 2019 by Anna Todd

All rights reserved.

Translation © Jana Jašová, 2015, 2019

ISBN 978-80-242-6902-3

Všem mým čtenářům, kteří se mnou byli od začátku,

s nesmírnou láskou a vděčností. Znamenáte pro mě celý svět.

prolog

Vysoká škola je zásadní, nezbytná součást toho, co určuje cenu člověka a formuje jeho budoucnost. Žijeme v době, kdy lidi nejdřív zajímá, jakou školu jste studovali, než se vůbec zeptají na vaše příjmení. Od útlého věku mě učili, vlastně spíš cvičili, tak, aby mě připravili na moje budoucí vzdělání. Stala se z toho nezbytnost, která vyžadovala nesmírné množství příprav a hraničila s posedlostí. Od prvního dne střední školy se každý předmět, který jsem si vybrala, každý úkol, který jsem dokončila, týkaly jen jediného: přihlášky na vysokou. A ne na jen tak ledajakou. Matka si vzala do hlavy, že budu chodit na Washingtonskou centrální univerzitu, stejnou školu, jakou navštěvovala ona, ale nikdy ji nedokončila.

Netušila jsem, že budu řešit tolik spíš osobních než studijních záležitostí. Netušila jsem, že výběr volitelných předmětů pro první semestr se mi po pár měsících bude zdát jako trivialita. Byla jsem naivní, a v mnoha směrech pořád jsem. Ale nemohla jsem tušit, co mě čeká. Seznámení s mou spolubydlící na koleji bylo intenzivní a zpočátku rozpačité, a seznámení s její divokou partou ještě víc. Tolik se lišili od všech lidí, které jsem znala, a mě jejich zjev tak děsil, tolik mě mátlo jejich naprosté ignorování okolí. Rychle jsem se ale stala součástí jejich šílenství a libovala si v něm…

A tehdy se mi do srdce vplížil on.

Hardin mi od prvního setkání změnil život tak, jak to žádné přípravné kurzy na vysokou ani přednášky pro studenty nedokázaly. Filmy, které jsem sledovala v pubertě, se rychle proměnily v můj život, legrační zápletky se staly skutečností. Udělala bych něco jinak, kdybych tušila, co se stane? Tím si nejsem jistá. Ráda bych na to odpověděla přímo, ale nemůžu. Někdy jsem za všechno vděčná a zároveň naprosto zmámená touhou, že mám hlavu jako v oblacích a vidím jen jeho. Jindy myslím na bolest, kterou mi způsobil, na hluboký bodavý stesk po člověku, kterým jsem byla, na chaos těch okamžiků, kdy se můj svět ocitl vzhůru nohama, a odpověď už není tak jasná jako předtím.

Jsem si jistá jedině tím, že můj život a moje srdce už nikdy nebudou stejné. Potom, co do nich narazil Hardin, už ne.

1.

Každou chvíli mi zazvoní budík. Půl noci jsem byla vzhůru, házela sebou sem tam, počítala spáry na stropě a v duchu si opakovala rozvrh přednášek. Někdo počítá ovečky. Já plánuju.

Hlava mi nedovolí přestat. A dnešek, ten nejdůležitější den v mém osmnáctiletém životě, není výjimkou.

„Tesso!“ uslyšela jsem zdola matčin hlas. Zasténala jsem a vyklouzla z úzké postele. Dala jsem si načas s tím, abych zastrkala růžky přehozu pod čelo postele, protože tohle bylo poslední ráno mé obvyklé rutiny. Po dnešku už tenhle pokoj nebude mým domovem.

„Tesso!“

„Jsem vzhůru!“ zakřičela jsem. Bouchání dvířek u kuchyňské linky zdola hlásalo, že máma panikaří stejně jako já. Žaludek jsem měla křečovitě stažený a při sprchování jsem se modlila, aby se moje nervozita během dne rozplynula. Na tenhle den jsem se připravovala celý život. Můj první den na koleji.

Posledních několik let jsem strávila jen neklidným čekáním. O víkendech jsem studovala a připravovala se, zatímco mí spolužáci chodili na rande, opíjeli se a dělali nejrůznější další věci, kterými se puberťáci dostávají do malérů. To nebylo nic pro mě. Já byla ta dívka, která tráví večery v tureckém sedu na podlaze obývacího pokoje, učí se a baví se s matkou, která vykládá drby a hodiny kouká na homeshoppingové kanály, aby zjistila, jak by si mohla vylepšit vzhled.

V den, kdy mi přišlo vyrozumění, že mě vzali na Washingtonskou centrální univerzitu, jsem ani nemohla být vzrušenější.

A matka plakala snad celé hodiny. Nepopírám – byla jsem pyšná, že se všechna ta moje tvrdá práce konečně vyplatila. Dostala jsem se na jedinou vysokou, kam jsem si podala přihlášku. A protože nemáme moc peněz, nasbírala jsem dost grantů, abych si mohla vzít studentskou půjčku jen v minimální výši. Jednou jsem uvažovala, že bych kvůli vysoké škole odjela z Washingtonu. Ale sotva jsem se o tom zmínila, matce zmizela z tváře všechna barva. Asi hodinu pak přecházela po obývacím pokoji sem tam, dokud jsem ji neuklidnila, že jsem to vlastně nemyslela vážně.

Když jsem si vlezla pod sprchu, napjaté svaly se mi trochu uvolnily. Stála jsem pod horkou vodou a snažila se uklidnit svou mysl, i když ve skutečnosti ve mně spíš probíhal opačný proces. Nedokázala jsem se vůbec soustředit na to, co dělám, a než jsem si umyla vlasy i tělo, zbylo už mi stěží dost horké vody na to, abych si oholila nohy od kolen dolů.

Zabalila jsem si vlhké tělo do osušky, ale to už na mě máma zase volala. Věděla jsem, že z ní mluví nervozita. Rozhodla jsem se nechat ji trochu uklidnit a začala jsem si foukat vlasy. Věděla jsem, jak máma můj nástupní den na vysokou školu prožívá, ale já ho plánovala hodinu od hodiny už měsíce. Jen jedna z nás mohla být uzlíček nervů. Musela jsem udělat, co se dá, aby to nevyšlo na mě, a postupovat podle plánu.

Ruce se mi třásly, když jsem si pohrávala se zipem na šatech. Na tomhle mi nijak nezáleželo, ale máma trvala na tom, abych si je vzala. Konečně se mi povedlo zip zatáhnout a z dvířek skříně jsem stáhla svůj oblíbený svetr. Když jsem se oblékla, cítila jsem se už trochu míň nervózní, dokud jsem si na rukávu svetru nevšimla trhlinky. Hodila jsem ho na postel a vklouzla do bot. Věděla jsem, že máma už je dole a každou vteřinou čím dál nervóznější.

Brzo měl přijet můj přítel Noah, aby nás vyzvedl. Je o rok mladší než já, ale brzo mu už bude osmnáct. Je hrozně chytrý, dostává jen ty nejlepší známky, stejně jako já, takže – a na to se moc těším – má v plánu, že se ke mně příští rok na WCU připojí. Kéž by tam šel už letos, zvlášť když si vezmu, že na celé škole neznám živou duši. Ale byla jsem mu vděčná za slib, že mě bude co nejvíc navštěvovat. Potřebuju jen slušnou spolubydlící. To je to jediné, za co se modlím a co nemůžu nijak ovlivnit plánováním.

„Tééé – sóóó!“

„Mami, už jdu dolů. Přestaň prosím vřískat!“ zaječela jsem cestou po schodech. Noah seděl u stolu naproti matce a zíral na hodinky na zápěstí. Modrá barva trička s límečkem mu ladila se světle modrou očí. Blond vlasy měl čerstvě učesané a lehce nagelované, aby působily upraveně.

„Nazdar, vysokoškolačko.“ Zářivě se na mě usmál dokonale rovnými zuby a vstal. Přitáhl si mě k sobě a pevně mě objal. Zavřela jsem pusu, když jsem zachytila vůni jeho drahé kolínské. Jo, občas to s ní trochu přežene.

„Ahoj.“ Oplatila jsem mu stejně zářivým úsměvem a snažila se nedávat najevo nervozitu. Stáhla jsem si svoje špinavě blond vlasy do culíku.

„Zlato, pár minut, aby sis upravila vlasy, ještě máme,“ ozvala se matka.

Došla jsem k zrcadlu a usoudila, že má pravdu. Dneska moje vlasy musí vypadat reprezentativně, což mi matka samozřejmě ráda připomněla. Možná jsem si je měla natočit, jak to má ráda – jako dárek na rozloučenou.

„Odnesu ti tašky do auta,“ nabídl se Noah a natáhl k mámě dlaň pro klíčky. Rychle mě políbil na tvář a zmizel se zavazadly v rukou. Máma šla za ním.

Druhý pokus o úpravu vlasů dopadl líp než první a naposledy jsem si přejela šedivé šaty kartáčem na sbírání chloupků.

Když jsem vyšla ven a zamířila k autu nacpanému mými věcmi, v břiše mi nervozitou mravenčilo. Trochu mě uklidnilo, že mě čekají dvě hodiny cesty. Dost času na to, aby mě to přešlo.

Netušila jsem, jaké to na vysoké bude. Moje úvahy nečekaně ovládla jediná myšlenka: Spřátelím se tam s někým?

2.

Kéž bych mohla tvrdit, že mě uklidňovala známá krajina domova, když jsme ujížděli, nebo že jsem s každým dalším kilometrem víc pociťovala příslib čekajícího dobrodružství. Ve skutečnosti se mi hlava točila vším tím plánováním a přípravami, kterými jsem byla posedlá. Ani netuším, co přesně říkal Noah, jen vím, že se mě snažil uklidňovat a byl vzrušený z mého dobrodružství.

„Tak jsme tady!“ vypískla máma, když jsme projeli kamennou bránou do kampusu. Na vlastní oči to vypadalo stejně velkolepě jako v brožuře a na internetu. Elegantní kamenné budovy na mě hned zapůsobily. Byly tam stovky lidí, rodiče objímali a líbali své potomky, pohybovaly se tam hloučky prváků oblečených od hlavy k patě v barvách univerzity, a pár ztracených a zmatených bloumajících duší. Velikost prostoru byla ohromující, ale s trochou štěstí se tady snad za pár týdnů budu cítit jako doma.

Matka trvala na tom, že mě s Noahem doprovodí na orientační přednášku pro nově příchozí. Celé tři hodiny se vydržela usmívat a Noah poslouchal stejně pozorně jako já.

„Ráda bych viděla tvůj pokoj na koleji, než odjedeme. Chci se ujistit, že je tam všechno na dostačující úrovni,“ prohlásila matka, když bylo po přednášce, a nesouhlasně si měřila pohledem starou budovu. Má talent nacházet ve všem to nejhorší. Noah se usmíval, aby odlehčil náladu, a matka se rozveselila.

„Nemůžu uvěřit, že už jsi na vysoké! Z mé jediné dcery je vysokoškolačka, bude žít sama. Nemůžu tomu uvěřit,“ zakňourala, dotkla se kapesníkem pod očima a snažila se nerozmazat si make-up. Noah šel za námi a nesl mi tašky. Hledali jsme cestu v bludišti chodeb.

„Je to B22… jsme v chodbě C,“ upozornila jsem je. Naštěstí jsem zahlédla velké B namalované na zdi. „Tamhle dolů,“ ukázala jsem, když matka zabočila opačným směrem. Já jsem naštěstí nesla jen nějaké oblečení, deku a pár svých oblíbených knížek, aby toho Noah nemusel tolik vláčet a já nemusela všechno vybalovat.

„B22,“ hekla matka. Její podpatky byly na všechno to dnešní chození příšerně vysoké. Na konci chodby jsem strčila klíč do dírky ve starých dřevěných dveřích, a když se skřípavě otevřely, matka hlasitě zalapala po dechu. Místnost byla malá, jen dvě úzké postele a dva psací stoly. Po chvíli moje oči doputovaly ke zdroji matčina překvapení. Polovina místnosti byla vylepená plakáty s hudebními skupinami, o kterých jsem nikdy neslyšela. Muzikanti měli tváře plné piercingů a potetovaná těla. Na posteli pod nimi ležela dívka se zářivě červenými vlasy, očima obtaženýma silnými tahy černé linky a pažemi pokrytými pestrobarevným tetováním.

„Ahoj,“ pozdravila s úsměvem, který mi k vlastnímu úžasu připadal fascinující. „Jsem Steph.“ Opřela se o lokty, takže jí ňadra napnula výstřih trička stažený šněrováním. Když se jí Noah přilepil očima k hrudi, zlehka jsem ho nakopla špičkou boty.

„A-ahoj, já jsem Tessa,“ zakoktala jsem se. Všechno moje vychování zůstalo za dveřmi.

„Ahoj, Tesso, vítej na WCU, kde jsou mrňavý pokoje a obří mejdany.“ Červenovláska roztáhla rty k ještě širšímu úsměvu. Zaklonila hlavu a zasmála se, když před sebou spatřila tři zděšené obličeje. Matka měla otevřenou pusu tak, že jí brada spadla snad až na prsa. Noah rozpačitě přešlápl. Steph vstala, přešla k nám a objala mě hubenými pažemi. Na okamžik jsem strnula, jak mě její gesto náklonnosti zarazilo, ale hned jsem jí to oplatila. Sotva Noah položil na zem moje tašky, ozvalo se zaklepání na dveře. Nemohla jsem si pomoct – doufala jsem, že je to všechno jen nějaký vtip.

„Dále!“ zaječela moje nová spolubydlící. Dveře se otevřely a dovnitř vešli dva kluci dřív, než mě Steph stačila dovítat.

Kluci na dívčí koleji, hned první den? Možná že WCU nebyla ta nejlepší volba. Nebo jsem si měla napřed prověřit, s kým budu bydlet? Podle matčina bolestného výrazu jsem věděla, že se její myšlenky ubírají stejným směrem. Chudák vypadala, že sebou každou chvíli sekne.

„Čau, ty seš Stephina spolubydlící?“ zeptal se jeden kluk. Blond vlasy měl natužené do trčících špiček, mezi nimiž vykukovala i hnědá. Ruce mu pokrývalo tetování a v uchu visela náušnice velká jako niklák.

„Ehm, jo. Jsem Tessa,“ vypravila jsem ze sebe.

„Já Nate. Nekoukej tak nervózně,“ vybídl mě s úsměvem a natáhl se k mému rameni. „Tady se ti bude líbit.“ Jeho výraz byl srdečný a vstřícný, i když jinak vypadal drsně.

„Jsem nachystaná, kluci,“ prohlásila Steph a sebrala z postele těžkou černou tašku. Sklouzla jsem očima k vysokému tmavovlasému klukovi, který se opíral o stěnu. Husté a vlnité vlasy připomínaly mop, měl je sčesané z čela, a v obočí a ve rtu měl pecičky piercingu. Pokračovala jsem v očním průzkumu k černému tričku a pažím, které byly taky pokryté tetováním. Neviděla jsem ani proužek bílé kůže. Jeho tetování ale bylo na rozdíl od Stephina a Nateova celé černé, šedivé a bílé. Byl vysoký, štíhlý a já věděla, že na něj zírám naprosto nezdvořile, ale jako bych se nedokázala odvrátit.

Čekala jsem, že se mi představí jako jeho přítel, ale on mlčel. Otráveně protočil panenky a z kapsy těsných černých džínů vytáhl mobil. Rozhodně nebyl tak přátelský jako Steph nebo Nate. Byl ale atraktivnější. Měl v sobě něco, co mi znemožňovalo odtrhnout od něj oči. Vzdáleně jsem si uvědomovala, že mě Noah pozoruje. Konečně jsem se podívala na něj a předstírala, že tak zírám jen šokem.

Protože tak to taky bylo, no ne?

„Tak zatím, Tesso,“ pozdravil mě Nate a trojice vypochodovala z pokoje. Dlouze jsem vydechla. Kdybych tvrdila, že posledních pár minut bylo nepříjemných, asi by to bylo sakra podhodnocení situace.

„Dostaneš jiný pokoj!“ vybuchla matka ve chvíli, kdy se dovřely dveře.

„Ne, já nechci.“ Povzdychla jsem si. „To je v pohodě, mami.“ Ze všech sil jsem se snažila skrýt svou nervozitu. Nevím, nakolik se mi to povedlo, ale kdo by stál o to, aby mu neomalená matka dělala ostudu první den na koleji? „Řekla bych, že ona tady stejně nebude trávit moc času,“ pokusila jsem se uklidnit ji i sebe.

„To absolutně nepřipadá v úvahu. Jdeme zařídit výměnu.“ Matčin vymydlený zjev kontrastoval s hněvem ve tváři. Dlouhé blond vlasy jí visely přes rameno, každá vlnka vypadala dokonale.

„Nebudeš bydlet s někým, kdo si sem jen tak pouští muže – a ke všemu takové punkery!“

Zadívala jsem se jí do šedých očí a pak se otočila na Noaha.

„Mami, prosím. Počkáme, jak se to bude vyvíjet. Prosím,“ škemrala jsem. Neuměla jsem si představit, jaký zmatek by moje matka dokázala vyvolat tvrdohlavým lpěním na výměně pokoje. A jak trapně bych se přitom cítila.

Matka se znova rozhlédla kolem sebe, zaznamenala výzdobu na Stephině polovině pokoje a dramaticky si odfrkla nad jejím temným nádechem.

„Dobře,“ vyštěkla pak k mému překvapení. „Ale než odjedu, musíme si popovídat.“

3.

O hodinu později, když jsem si vyslechla matčino varování před nebezpečím mejdanů a pánských návštěv na pokoji (s použi tím některých výrazů, které jsme od ní s Noahem slyšeli jen hodně neradi), se máma konečně začala chystat k odjezdu. Provedla to ve svém obvyklém stylu, rychle mě objala a políbila, a oznámila Noahovi, že počká u auta.

„Bude mi chybět, že se neuvidíme každej den,“ pronesl mírně Noah a přitáhl si mě do náruče. Nadechla jsem se jeho kolínské, kterou jsem mu koupila už dvoje Vánoce za sebou, a vzdychla. Trochu to už od rána vyvanulo a mně došlo, že mi bude chybět ta vůně a útěcha a důvěrnost, kterou si s tím spojuju, bez ohledu na to, kolikrát jsem si na to kdysi stěžovala.

„Taky mi budeš chybět, ale můžeme si každej den povídat,“ připomněla jsem mu. Pevně jsem ho objala kolem trupu a zabořila mu nos do krku. „Kéž už bys tady se mnou byl tenhle rok.“ Noah byl jen o pár centimetrů vyšší než já, ale mně se líbilo, že nade mnou neční. Když jsem dospívala, matka často žertovala o tom, že muž vyroste o dva centimetry s každou lží, kterou vysloví. Táta byl hodně vysoký, takže jsem se s ní o tom nepřela.

Noah přejel rty po mých… a v tu chvíli jsem uslyšela zahoukání klaksonu z parkoviště.

Noah se rozesmál a odtáhl se ode mě. „Tvoje máma. Je tak vytrvalá.“ Políbil mě na tvář a spěchal ke dveřím. „Večer ti zavolám!“ houkl, a byl pryč.

Když jsem zůstala sama, jen na chvíli jsem se zamyslela nad jeho kvapným odchodem, než jsem začala vybalovat. Brzo jsem si polovinu věcí úhledně složila do jednoho z prádelníků a druhou pověsila do své skříně. Nakrčila jsem nos nad tím množstvím kůže a zvířecích potisků ve druhé skříni. Pak ale zvítězila moje zvědavost a já zjistila, že přejíždím dlaní po něčem, co vypadalo jako vyrobené z kovu, a po dalším kousku tak tenkém, jako by ani neexistoval.

Pak se na mně začalo podepisovat vyčerpání z celého dne a natáhla jsem se na postel. Zmocnil se mě neznámý pocit osamělosti, k němuž ještě přispělo, že moje spolubydlící byla pryč – i když s jejími kamarády jsem se cítila tak nesvá. Tušila jsem, že Steph bude často pryč, nebo hůř, bude mít často návštěvy. Proč nemůžu mít spolubydlící, která si ráda čte a hodně se učí? Možná to takhle bylo lepší, protože to znamená, že budu mít malý pokojík často sama pro sebe. Jenže jsem z toho neměla dobrý pocit. Kolej zatím nebyla taková, jak jsem o tom snila, ani jakou jsem ji čekala.

Připomněla jsem si, že zatím uběhlo jen pár hodin. Zítra bude líp. Musí být.

Vzala jsem si diář a učebnice a pečlivě si zapsala všechny předměty na příští semestr, i termíny schůzek literárního klubu, kam jsem se chtěla přihlásit. Zatím jsem v tom neměla úplně jasno, ale přečetla jsem o tom pár studentských článků a chtěla to sama prozkoumat. Ráda bych si tady našla lidi, co budou smýšlet podobně jako já, lidi, se kterými bych si mohla povídat. Nečekala jsem, že si tady nadělám spoustu přátel, jen pár, abych měla občas s kým sedět v menze. Na zítřek jsem si naplánovala, že se zajdu podívat mimo kampus a seženu si ještě pár věcí do pokoje. Nechtěla jsem si svou polovinu přecpat tak jako Steph, ale potřebovala jsem aspoň pár věcí, které by ve mně v tom neznámém prostoru budily dojem domova. Nemám auto, takže tím to bude těžší. Čím dřív si nějaké seženu, tím líp. Z peněžních dárků za ukončení střední školy a z úspor z brigády, kdy jsem přes léto pracovala v knihkupectví, jsem si našetřila celkem dost. Jen jsem si nebyla jistá, jestli chci zrovna teď zažívat stres z toho, že vlastním auto. Jako vysokoškolačka mám veřejnou dopravu zadarmo a už jsem zjistila, jaké tady jezdí autobusy. S diářem v ruce a s myšlenkami na rozvrh přednášek, červenovlásku a nepříjemné mladíky s tetováním jsem se ponořila do spánku.

DALŠÍ DEN RÁNO Steph nebyla ve své posteli. Ráda bych se s ní seznámila blíž, ale pokud nebude nikdy na pokoji, asi to půjde dost těžko. Možná je jeden z těch dvou kluků, co za ní přišli, její přítel? Už kvůli ní jsem doufala, že to bude ten blonďák.

Popadla jsem toaletní taštičku a vydala se do sprch. Tušila jsem, že tohle mi na koleji bude vadit nejvíc. Proč není koupelna u každého pokoje? To je tak nešikovné. Snad aspoň sprchy nebudou společné.

Nebo… možná si to jenom myslím. Copak by to nepředpokládal každý? Ale když jsem došla ke dveřím, na ceduli byly obrázky panáčka i panenky. Fuj. Vážně je tohle dneska možné? A vážně jsem na to nikde nenarazila, když jsem si hledala informace o WCU?

Zahlédla jsem prázdnou sprchu, prosmýkla se mezi polonahými chlapci a dívkami a zmizela za závěsem. Pečlivě jsem ho zatáhla, svlékla se a oblečení si pověsila poslepu na háček. Trvalo dlouho, než z hlavice začala téct horká voda, a celou dobu jsem měla paranoidní představy, že někdo rozhrne závěs a všichni ti cizí kluci a holky uvidí moje nahé tělo. Tvářili se ale, že pohybovat se mezi polonahými osobami obojího pohlaví je v pořádku. Život na koleji mi připadal tak podivný, a to jsem tady byla teprve druhý den.

Vnitřek sprchového koutu byl stísněný. Lemovaly ho poličky na odkládání věcí a věšáček na oblečení, ale jinak v něm bylo stěží místo na to, abych pohnula rukama. Přistihla jsem se, že myslím na Noaha a na svůj život doma. Nepřítomně jsem se ohnala loktem a srazila si oblečení z háčku na zem. Voda ze sprchy ho v jediné chvíli úplně promočila.

„No to snad ne!“ zasténala jsem. Rychle jsem vypnula vodu a zabalila se do osušky. Posbírala jsem hromadu promočeného oblečení a rozběhla se do chodby. Zoufale jsem doufala, že mě nikdo neuvidí. Když jsem se dostala ke dveřím do pokoje, okamžitě se mi ulevilo. Odemkla jsem, vklouzla dovnitř a zavřela za sebou. Úleva vydržela do chvíle, než jsem se otočila a spatřila toho drsného tmavovlasého kluka s tetováním, jak se rozvaluje na Stephině posteli.

4.

„Ehm… kde je Steph?“ Snažila jsem se, aby to znělo autoritativně, ale vyšlo ze mě spíš zaskřehotání. Svírala jsem prsty kolem měkké látky ručníku a těkala očima sem tam, abych se ujistila, že mám celé tělo zakryté.

Kluk se na mě zadíval, koutky rtů se mu neznatelně zvedly, ale neodpověděl.

„Slyšels mě? Ptám se, kde je Steph,“ zopakovala jsem. Snažila jsem se, aby to tentokrát znělo trochu zdvořileji.

Výraz na jeho obličeji se ještě prohloubil. Konečně zamumlal „nevím“ a pustil malou plochou televizi na Stephině prádelníku. Co tady uvnitř dělá? Copak nemá vlastní pokoj? Kousla jsem se do rtu, abych si svoje hrubé poznámky nechala pro sebe.

„Jo? Tak… mohl bys prosím odejít, nebo tak, abych se mohla oblíknout?“ Ani si nevšiml, že jsem jen v osušce. Nebo mu to bylo jedno.

„Snad si nemyslíš, že na tebe budu koukat,“ uculil se a otočil se na záda. Rukama si zakryl obličej. Ani jsem si předtím nevšimla, že mluví se silným anglickým přízvukem. Možná proto, že včera se na mě ani neobtěžoval promluvit.

Netušila jsem, jak mám reagovat na jeho urážlivou poznámku. Odfrkla jsem si a vydala se ke skříni. Třeba to myslí tak, že je gay? Proto „si nemám myslet, že na mě bude koukat“? Nebo se mu nelíbím. Rychle jsem si za dveřmi skříně natáhla kalhotky a podprsenku, obyčejné bílé tričko a khaki šortky.

„Už jsi hotová?“ pobídl mě a poslední zbytky mého sebeovládání popraskaly.

„Proč se chováš tak urážlivě? Nic jsem ti neudělala. Co máš za problém?“ vykřikla jsem mnohem hlasitěji, než jsem měla v úmyslu. Ale vzhledem k jeho užaslému výrazu to zřejmě zapůsobilo.

Chvíli na mě mlčky zíral. Čekala jsem na jeho omluvu… ale místo ní vybuchl smíchy. Smál se hlubokým, skoro milým hlasem, kdyby se jinak nechoval tak protivně. Na tvářích se mu udělaly dolíčky a já si připadala jako naprostý idiot. Nevěděla jsem, co mám dělat nebo říkat. Většinou konflikty nevyhledávám, a tenhle kluk byl ten poslední, s kým bych se chtěla hádat.

Rozlétly se dveře a objevila se Steph. „Omlouvám se za zpoždění. Mám děsnou kocovinu,“ pronesla dramaticky a přelétla po nás pohledem. „Promiň, Tess, zapomněla jsem ti říct, že se tady staví Hardin.“ Omluvně pokrčila rameny.

Doufala jsem, že budeme se Steph vycházet, možná se dokonce spřátelíme. Ale s jejím výběrem kamarádů a jejím ponocováním už jsem tomu moc šancí nedávala.

„Tvůj přítel se chová hrubě.“ Vyletělo to ze mě dřív, než jsem se stačila zarazit.

Steph se podívala na potetovaného kluka a oba vybuchli smíchy.

Proč se mi tady pořád někdo posmívá? Už mě to začínalo vytáčet.

„Hardin Scott není můj přítel!“ vyrazila ze sebe Steph a málem se zadusila. Když se uklidnila, otočila se k tomu Hardinovi. „Cos jí to řek?“ Pak se zase podívala na mě. „Hardin má… ehm… zvláštní způsob vyjadřování.“

Výborně. Takže ona mi jen tak oznamuje, že Hardin je drzoun.

Angličan pokrčil rameny a začal přepínat kanály na televizi.

„Dneska večer bude mejdan. Měla bys jít s námi, Tesso,“ pozvala mě Steph.

Teď byla se smíchem řada na mně.

„Já na mejdany moc nejsem. A chci si sehnat něco na stůl a na stěny.“ Podívala jsem se na Hardina, který se choval, jako by byl v pokoji sám.

„No tak… jen jeden mejdan! Teď seš vysokoškolačka. Musíš chodit pařit,“ přemlouvala mě Steph. „Počkej, jak se dostaneš do obchodu? Já myslela, že nemáš auto?“

„Pojedu autobusem. A vůbec, nemůžu jít na mejdan – nikoho tady neznám.“ Hardin se znova rozesmál, jen jako na znamení, že mi věnuje tolik pozornosti, aby si ze mě mohl utahovat. „Chci si večer číst a skypovat s Noahem.“

„V sobotu nemůžeš jet autobusem! Jsou hrozně nacpaný. Hardin tě vezme s sebou, až pojede domů – že jo, Hardine? A znáš mě, takže na mejdan klidně můžeš. Půjdeš, že jo? Prosím!“ Steph sepjala dramaticky ruce.

Znám ji jen den. Můžu jí věřit? Hlavou mi letěla matčina varování před večírky. Steph mi zatím z toho mála, co jsem poznala, připadala milá. Ale mejdan?

„Nevím… a ne, nechci, aby mě Hardin vozil do obchodu,“ odpověděla jsem.

Hardin se skulil ze Stephiny postele. „Ale ne! A já se tak těšil, jak si s tebou užiju,“ prohodil suše, hlasem tak plným jízlivosti, že jsem měla chuť vzít ho knížkou po hlavě. „No tak, Steph, vzdej to,“ otočil se na mou spolubydlící. „Tahle holka na mejdan nepřijde, to je jasný.“ Přízvuk měl čím dál silnější. Zvědavost, která se hlásila o slovo čím dál víc, mě vybízela zeptat se, odkud je. A soutěživost ve mně mu toužila dokázat, že se plete.

„Vlastně jo, proč ne, přijdu,“ prohodila jsem s co nejsladším úsměvem. „Třeba to bude sranda.“

Hardin nevěřícně zavrtěl hlavou a Steph vypískla. Pevně mě objala.

„No jasně! To si piš, že bude sranda!“ zavřískla. A já se v duchu začala skoro modlit, aby to byla pravda.

5.

Byla jsem ráda, když Hardin konečně vypadnul, a my se Steph mohly probrat večírek. Potřebovala jsem si vyslechnout víc podrobností, abych si uklidnila nervy, a mít Hardina poblíž zrovna moc nepomáhalo.

„Kde je ten mejdan? Dá se tam dojít pěšky?“ vyptávala jsem se. Snažila jsem se mluvit klidně a rovnala jsem si knížky do poličky.

„Technicky vzato je to vlastně mejdan klubu v univerzitním domově bratrstva, jednom z největších tady.“ Steph měla pusu dokořán a nanášela si na řasy vrstvy maskary. „Není to v kampusu, ale nemusíme chodit pěšky, Nate nás tam hodí.“

Byla jsem ráda, že ne Hardin, i když jsem věděla, že ten tam bude taky. Ale jezdit s ním v autě mi nějak připadalo k nesnesení. Proč je tak hrubý? Když už nic, tak může ocenit, jak jsem já tolerantní, a nedávám mu nijak najevo, že si hyzdí tělo tetováním a piercingy. Sice nad tím ohrnuju nos, ale nenápadně. Snažím se rozdíly mezi námi řešit zdvořile. U nás doma nejsou piercingy a tetování zrovna normální. Já například musím mít vždycky učesané vlasy, vytrhané obočí, vyžehlené oblečení. Prostě to tak mám.

„Slyšelas mě?“ přerušila moje úvahy Steph.

„Promiň… cos říkala?“ Moje myšlenky se v duchu pořád vracely k tomu drzému frajerovi.

„Že se připravíme. Můžeš mi pomoct vybrat oblečení,“ navrhla Steph. Věci, které vytáhla, byly tak neslušné, že jsem v nějakém kuse vyhlížela skrytou kameru nebo někoho, kdo vyskočí a informuje mě, že je to vtip. Nad každým modelem jsem nakrčila nos a Steph se smála. Moje zděšení ji očividně bavilo.

Nakonec si vybrala šaty – ne, spíš kousek látky, který vypadal jako černá rybářská síť. Byla pod nimi vidět červená podprsenka. Jedinou součástí šatů, která něco halila, byla černá spodnička. Okraj sukně sotva dosahoval na stehna a Steph si za ně pořád popotahovala nahoru, aby bylo vidět víc z nohou, a pak zase dolů, aby byl vidět žlábek mezi ňadry. Na nohou měla boty s nejmíň deseticentimetrovými podpatky. Zářivě červené vlasy si vyčesala do volného drdůlku, z něhož jí vlnité pramínky splývaly na ramena. Oči měla podbarvené modrou a černou tužkou. Nějak se jí podařilo nanést na ně ještě víc líčidla než obvykle.

„Bolelo to, když ses nechala tetovat?“ zeptala jsem se a vytáhla své oblíbené hnědé šaty.

„Poprvý trochu jo, ale asi tolik, jak by člověk čekal. Spíš jako by tě pořád dokola bodala vosa,“ pokrčila rameny.

„To zní děsně,“ hlesla jsem a ona se rozesmála. Napadlo mě, že já jí asi připadám stejně divná jako ona mně. To pomyšlení, že jsme obě na rozpacích, mě podivně uklidňovalo.

Steph zírala na moje šaty. „Ale tohle si nechceš doopravdy vzít, že ne?“

Přejela jsem rukama po látce. Byly to moje nejkrásnější a nejoblíbenější šaty – ne, že bych jich měla zrovna moc. „Co je na nich špatnýho?“ Pokusila jsem se zamaskovat, jak mě to urazilo. Materiál byl měkký, ale pevný, takový, z jakého se šijí kostýmky. U krku měly límeček a tříčtvrteční rukávy mi končily pod lokty.

„Nic… jenom… jsou trochu… dlouhý?“

„Končí hned pod koleny.“ Nevěděla jsem, jestli Steph pochopila, že jsem se urazila. Z nějakého důvodu jsem nechtěla, aby to poznala.

„Jsou moc hezký. Jenom si myslím, že na mejdan jsou moc sváteční. Nechceš si půjčit něco mýho?“ zeptala se s upřímnou velkorysostí. V duchu jsem se zhrozila nad tím, že bych si měla obléknout něco z její miniaturní garderoby.

„Díky, Steph, vezmu si tyhle,“ prohlásila jsem a zapojila do zásuvky kulmu.

6.

Když jsem už měla vlasy dokonale natočené a splývaly mi po zádech, upevnila jsem si je ze stran dvěma sponkami, aby mi nepadaly do obličeje.

„Nechceš si půjčit moji kosmetiku?“ nabídla mi Steph a já se zase podívala do zrcadla.

Oči jsem měla na svůj obličej až moc velké, ale vždycky jsem nosila jen minimum líčidel – trochu řasenky a balzám na rty.

„Možná linku na oči?“ hlesla jsem nejistě.

Steph mi s úsměvem podala tři tužky: purpurovou, černou a hnědou.

„Ta purpurová ti bude skvěle ladit s očima,“ prohodila. Usmála jsem se a zavrtěla hlavou. „Máš úžasný oči,“ pokračovala Steph.

„Nechceš si je vyměnit?“

Ale ona sama měla překrásné zelené oči. Proč by se mnou chtěla měnit? Vzala jsem černou tužku a nakreslila pod očima tu nejtenčí možnou linku. Steph se na mě hrdě usmála.

Zabzučel jí mobil a natáhla se po něj. „Nate je tady.“ Popadla jsem kabelku, uhladila si šaty a vklouzla do bílých balerínek, které Steph naštěstí nekomentovala.

Nate nás čekal před kolejí a ze stažených okýnek auta mu burácela hlasitá rocková hudba. Musela jsem se rozhlédnout kolem, jestli nás někdo nepozoruje. Hlavu jsem měla skloněnou, a když jsem ji nazdvihla, spatřila jsem na předním sedadle Hardina. Asi se předtím shýbal k podlaze. Sakra.

„Dámy,“ pozdravil nás Nate.

Hardin se na mě mračil, když jsem vlezla za Steph dozadu a usadila se za jeho sedadlem. „Víš, že jedeme na mejdan, ne do kostela, Thereso?“ zeptal se. Podívala jsem se do postranního zrcátka a zjistila, že se potměšile šklebí.

„Neříkej mi Thereso. Všichni mi říkají Tesso,“ ohradila jsem se. Jak vůbec ví, že se tak jmenuju? Theresa mi připomínalo otce, a to bych si radši odpustila.

„Jasný, Thereso.“

Opřela jsem se o sedadlo a protočila panenky. Rozhodla jsem se, že se s ním nebudu dohadovat. Nestálo to za to.

Zírala jsem z okna a snažila se nevnímat tu hlasitou hudbu. Nate konečně zaparkoval na široké třídě lemované velkými, podobně vyhlížejícími domy. Černými písmeny na nich byl vyvedený název bratrstva, ale nemohla jsem ho přečíst, protože průčelí bylo porostlé vinnou révou. Bílý dům zdobily role rozmotaného toaletního papíru a hluk zevnitř jen přispíval ke klasickému dojmu bujarého studentského veselí.

„To je obrovský. Kolik tam bude lidí?“ vyhrkla jsem. Trávník před domem byl plný postav s červenými kelímky v rukou. Někteří přímo na trávě tančili. Cítila jsem, že sem nepatřím.

„Plnej barák,“ odpověděl mi Hardin a vystoupil z auta. „Dělejte.“ Přibouchl za sebou dvířka. Ze zadního sedadla jsem viděla, jak se s Natem přicházejí plácnutím pěsti pozdravit jeho kamarádi. Hardina ignorovali. Překvapilo mě, že nikdo jiný tady není tak potetovaný jako Nate, Steph a Hardin. Třeba bych se tady přece jen mohla s někým skamarádit.

„Jdeme?“ pobídla mě s úsměvem Steph, otevřela dveře a vyskočila ven.

Přikývla jsem, hlavně pro sebe, vystoupila z auta a znova si uhladila šaty.

7.

Hardin už zmizel v domě, což bylo ideální – aspoň už ho po zbytek večera neuvidím. Vzhledem k tomu, kolik lidí tady je. Šla jsem za Steph a Natem do velkého obývacího pokoje a dostala tam červený kelímek. Chtěla jsem zdvořile odmítnout, ale nestačila jsem to udělat. Ani jsem netušila, kdo mi ho vrazil. Odložila jsem kelímek na bar a vydala se se Steph a Natem po domě. U gauče jsme se zastavili se skupinkou, která se na něm rozvalovala. Zřejmě to byli kamarádi Steph. Všichni byli stejně potetovaní jako ona. Na područce gauče bohužel trůnil i Hardin. Vyhýbala jsem se pohledům na něj a nechala Steph, aby mě představila ostatním.

„To je moje spolubydlící Tessa. Přijela teprve včera, tak jsem si říkala, že by si měla svůj první víkend na WCU pořádně užít,“ vykládala Steph.

Gaučová parta mi postupně s úsměvem pokývla. Všichni vypadali mile, až na Hardina. Jeden atraktivní kluk s olivovou pletí ke mně natáhnul ruku a potřásl mi pravicí. Dlaň měl studenou od nápoje, který si držel, ale úsměv vřelý. V ústech se mu něco zalesklo. Měla jsem pocit, že jsem zahlédla piercing v jazyku, ale sevřel rty tak rychle, že jsem to nevěděla s jistotou.

„Jsem Zed. Co máš jako hlavní obor?“ zeptal se. Všimla jsem si, že přejíždí pohledem po mých beztvarých šatech. Trochu se usmál, ale nijak to nekomentoval.

„Angličtinu,“ odpověděla jsem hrdě s úsměvem. Hardin si odfrknul, ale nevšímala jsem si ho.

„Úžasný,“ prohodil Zed. „Já kytky.“ Zasmál se. Oplatila jsem mu to.

Kytky? Co to má jako znamenat?

„Dáš si něco k pití?“ zeptal se dřív, než jsem to stačila vyzkoumat.

„Ne, díky, já nepiju,“ zavrtěla jsem hlavou a Zed se pokusil skrýt úsměv.

„Steph se musí nechat, že umí přivíst super lidi, jako tady slečinku Afektovanou,“ zamumlala polohlasně jedna z dívek.

Předstírala jsem, že jsem to neslyšela, abych se s ní nemusela začít dohadovat. Afektovanou? Nic takového nejsem. Jen jsem tvrdě pracovala, abych se dostala až sem. A moje máma taky. Když nás táta opustil, musela se hodně otáčet, aby mi zajistila dobrou budoucnost.

„Půjdu trochu na vzduch,“ oznámila jsem a otočila se k odchodu. Chtěla jsem se za každou cenu vyhnout scénám. Když už si tady nenajdu kamarády, aspoň si nemusím pořídit nepřátele.

„Mám jít s tebou?“ zavolala za mnou Steph.

Zavrtěla jsem hlavou a pokračovala ke dveřím. Já věděla, že sem nemám chodit. Měla jsem si natáhnout pyžamo, ležet v posteli a číst si. Mohla jsem si skypovat s Noahem – tak strašně se mi po něm stýskalo. I spánek by byl lepší, než být na tomhle mejdanu uprostřed divných potetovaných opilců. Rozhodla jsem se poslat Noahovi esemesku. Přešla jsem k okraji trávníku, protože tam bylo zřejmě nejmíň lidí.

Styska se mi. Na koleji to neni nic moc. Stiskla jsem ODESLAT a posadila se na kamennou zídku, abych počkala na jeho odpověď. Kolem mě klopýtala skupinka opilých dívek, které si zakopávaly o vlastní nohy.

Odpověděl mi rychle. Proc ne? Taky se mi styska, Tesso. Kez bych tam byl s tebou. Usmála jsem se.

„Do prdele! Promiň!“ vykřikl mužský hlas a o vteřinu později jsem ucítila zepředu na šatech něco studeného. Kluk klopýtl a opřel se o zídku vedle mě. „To jsem posral,“ zamumlal a svezl se na paty.

Ten mejdan už snad nemůže být horší. Nejdřív o mně ta holka prohlásí, že jsem afektovaná, a teď mám na šatech bůhvíjaký alkohol. Smrdělo to. S povzdechem jsem vypnula telefon a vydala se dovnitř hledat koupelnu. Protlačila jsem se přecpanou halou a pokusila se otevřít všechny dveře po cestě, ale žádné nepovolily. Snažila jsem se nemyslet na to, co za nimi lidi dělají.

Vydala jsem se po schodech nahoru a pokračovala v hledání. Konečně se jedny dveře otevřely. Bohužel to nebyla koupelna. Byla to ložnice, a co hůř (pro mě) – ložnice, ve které ležel na posteli Hardin, a na něm obkročmo seděla dívka s růžovými vlasy. Líbali se.

8.

Dívka se ke mně otočila a sledovala, jak se snažím odlepit nohy od země. Jenže mě neposlouchaly. „Potřebuješ něco?“ vyštěkla na mě.

Hardin se posadil, pořád s ní na klíně. Tvářil se bezvýrazně – ani rozpačitě, ani pobaveně. Asi se mu něco takového stává každou chvíli. Každou chvíli ho někdo přistihne, jak se muchluje s podivnými dívkami.

„Ach, ne… omlouvám se. Hledám koupelnu, někdo mi polil šaty,“ vysvětlila jsem rychle. Bylo to tak trapné. Dívka přitiskla rty k Hardinovu krku a já se odvrátila. Vypadalo to, že ti dva se k sobě ideálně hodí. Oba potetovaní, oba hrubí.

„Jo? No tak si běž hledat koupelnu,“ vyštěkla na mě dívka, protočila panenky, a já s pokývnutím vycouvala z pokoje. Život na koleji mě prozatím nijak neuchvátil. Místo hledání koupelny jsem usoudila, že se očistím v kuchyni. Otvírat další dveře a nacházet další páry v zajetí hormonů bylo to poslední, co se mi v tu chvíli chtělo. Kuchyni jsem našla snadněji, ale byla přeplněná, protože se spousta lidí snažila dostat k zásobám pití v kbelících se sklem a ke krabicím s pizzou na lince. Musela jsem se natáhnout přes brunetku, která zvracela do dřezu, abych ukořistila papírovou utěrku a namočila si ji. Když jsem si otřela mokrý flek, zůstaly na něm přichycené bílé chuchvalce. Vypadalo to ještě hůř než předtím.

Zoufale jsem zasténala a opřela se o kuchyňskou linku.

„Bavíš se?“ zeptal se Nate, který se objevil vedle mě. Ulevilo se mi, že vidím známou tvář. Mile se usmíval a popíjel alkohol z kelímku.

„Vlastně moc ne… jak dlouho tyhle mejdany trvají?“

„Celou noc… a většinou ještě půl dne.“ Zasmál se a mně klesla brada. Doufám, že Steph bude chtít odejít brzo.

„Počkej…“ začala jsem panikařit. „Kdo nás odveze na kolej?“ Uvědomovala jsem si jeho oči podlité krví.

„To nevím… můžeš řídit mý auto,“ nabídnul mi.

„To je sice hezký, ale nemůžu. Kdybych nabourala nebo kdyby nás zastavili a já vezla podnapilý nezletilý osoby, měla bych z toho malér.“ Uměla jsem si představit matčin výraz, kdyby mě měla vyplatit z basy.

„Ne, je to jen kousek – můžeš si ho vzít. Vždyť ty ani nepiješ.

Jinak bys tady musela zůstat, nebo bych moh někomu říct –“

„Ne, to je v pohodě. Nějak to vymyslím,“ podařilo se mi vypravit ze sebe, než se hudba rozeřvala ještě víc a utopila všechno kolem.

Moje rozhodnutí jít na mejdan jako by se každou další hodinou večera ukazovalo v horším a horším světle.

9.

Konečně, když jsem se asi desetkrát rozhlédla kolem sebe a zaječela „Steph!“, se Nate rozesmál a hudba ztichla v pomalou píseň. Pokynul mi do další místnosti. Je to vážně milý kluk – jak se může kamarádit s Hardinem?

Když jsem se vydala tam, kam mi ukazoval, uslyšela jsem vlastní zalapání po dechu. Steph s dalšími dvěma dívkami tancovala na stole v obývacím pokoji. Nějaký opilý kluk vylezl za nimi a přidal se k nim. Chytil ji zezadu za boky. Čekala jsem, že mu Steph ruce odstrčí, ale jen se usmívala a tiskla se k němu zadečkem. Aha.

„Jen tancujou, Tesso,“ ozval se Nate a zasmál se nad mým výrazem.

Ale nebyl to jen tanec… třeli se o sebe a osahávali se.

„Jo… jasně.“ Pokrčila jsem rameny, i když to pro mě nebylo vůbec tak samozřejmé. Nikdy jsem takhle netancovala, ani s Noahem ne, a to už spolu chodíme dva roky. Noah! Zalovila jsem v kapse po mobilu.

Tess, jsi tam? Halo? Dobry?

Tesso, nemam zavolat tvou mamu? Delam si starosti.

Rychle jsem vytočila jeho číslo a modlila se, aby to poslední zatím nestihnul. Nezvedl to, ale rychle jsem mu napsala esemesku, že jsem v pohodě a mámě volat nemusí. Kdyby si měla myslet, že se mi o mém prvním víkendu na koleji něco stalo, zešílela by.

„Héj, Tessóó!“ protáhla Steph a položila mi hlavu na rameno.

„Bavíš se, spolu-bydlící?“ Zahihňala se. Očividně už byla pořádně opilá. „Mně se zdá… ten pokoj… se tyčí. Teda točí,“ vyjekla a předklonila se.

„Bude zvracet,“ varovala jsem Natea. Přikývl, vzal ji do náruče a přehodil si ji přes rameno.

„Pojď za mnou,“ vyzval mě a zamířil nahoru do schodů. Zotvíral několik dveří, rychle našel koupelnu (jak jinak), a sotva položil Steph vedle mísy, začala zvracet. Odvrátila jsem se od ní, ale zvedla jsem jí červené vlasy a držela jí je dál od obličeje.

Konečně zvracení ustalo a Nate mi podal ručník. „Vem ji do pokoje naproti a polož ji na postel. Potřebuje se z toho vyspat.“ Přikývla jsem, ale myslela na to, že ji nemůžu nechat samotnou. Mohla by omdlít. „Ty tam s ní můžeš zůstat taky,“ dodal Nate, jako by mi četl myšlenky.

Společně jsme ji zvedli ze země a pomohli jí přejít do pokoje přes chodbu. Tam jsme sténající Steph položili na postel a Nate rychle vycouval. Slíbil, že se na nás potom přijde podívat. Posadila jsem se na postel vedle Steph a přesvědčila se, že se jí leží pohodlně.

Byla jsem střízlivá, vedle mě ležela opilá holka a všude kolem se lidi bavili na mejdanu. Měla jsem pocit, že horší už to být nemůže. Rozsvítila jsem lampičku a rozhlédla se po pokoji. Okamžitě mě zaujaly police s knihami, které lemovaly stěny. Usoudila jsem, že by mě to mohlo povzbudit, takže jsem se vydala na obhlídku. Ta sbírka knih byla působivá, hlavně klasici a další knížky, včetně všech mých oblíbených. Zahlédla jsem Na Větrné hůrce a vytáhla knížku z police. Byla pořádně ohmataná, což jen dokazovalo, kolikrát ji někdo četl.

Ponořila jsem se do slov Emily Brontëové a vůbec si nevšimla, že se změnilo světlo, jak někdo otevřel dveře. Ani jsem nepostřehla přítomnost další osoby v místnosti.

„Co sakra děláš v mým pokoji?“ zahřměl za mnou zlostný hlas. Ten přízvuk jsem už znala.

Hardin.

„Ptal jsem se, co sakra děláš v mým pokoji,“ opakoval ještě drsněji. Otočila jsem se a viděla, jak jeho dlouhé nohy rychle míří ke mně. Vyškubl mi knížku a hodil ji zpátky do police.

V hlavě mi všechno vířilo. Myslela jsem, že už to nemůže být horší, ale bylo – jsem vetřelec na Hardinově soukromém místě. Odkašlal si a zamával mi rukama před obličejem.

„Nate mi řekl, abych sem vzala Steph…“ odpověděla jsem sotva slyšitelným hlasem. Hardin přistoupil blíž a zhluboka vydechl. Ukázala jsem na postel. „Je opilá a Nate říkal –“

„Slyšel jsem tě,“ přerušil mě a projel si rukou vlasy. Proč je tak hysterický z toho, že jsem v jeho pokoji? Počkat…

„Ty bydlíš tady v domově?“ zeptala jsem se. Nedokázala jsem skrýt šok v hlase. Hardin měl hodně daleko ke klukům z vysokoškolských bratrstev, jak jsem si je představovala.

„Jo, a co?“ odsekl a popošel ke mně blíž. Mezi námi už byly sotva dva kroky místa. Když jsem se před ním pokusila couvnout, narazila jsem zády do knihovny. „Tebe to snad udivuje, Thereso?“

„Přestaň mi říkat Thereso.“ Zahnal mě do rohu.

„Vždyť se tak jmenuješ, ne?“ Zamrkal. Nálada se mu trochu zvedla.

Povzdychla jsem si a odvrátila se od něj, takže jsem se ocitla obličejem proti knížkám. Netušila jsem, kam půjdu, ale potřebovala jsem zmizet dřív, než dám Hardinovi facku. Nebo než se rozbrečím. Byl to náročný den, takže jsem spíš měla náladu na ten brekot. To by asi koukal.

Otočila jsem se a odstrčila ho.

„Nemůže tady zůstat,“ ozval se, když jsem se protáhla kolem něj. Podívala jsem se na něj a všimla si kovového kroužku ve rtu mezi zuby. Jak si mohl dát udělat díry do rtu a do obočí? To muselo bolet… i když ten kroužek jen zdůrazňoval, jak jsou jeho rty plné.

„Proč ne? Myslela jsem, že jste kamarádi.“

„To jsme,“ potvrdil. „Ale v mým pokoji nikdo zůstat nemůže.“ Založil si ruce na prsou a já poprvé začala vidět v jeho tetování nějaký obrys. Květinu. Hardin a květina? Černé a šedé čáry mi na dálku připomínaly růži, ale kolem ní bylo něco, co jako by ji připravilo o všechen půvab, dodalo temnotu tomu elegantnímu tvaru.

Vjela do mě odvaha i znechucení a rozesmála jsem se. „Aha, takže k tobě můžou chodit jen holky, se kterýma spíš?“

Sotva jsem to vyslovila, jeho úsměv se rozšířil. „Tamto nebyl můj pokoj. A jestli se mi snažíš naznačit, že se mnou chceš spát, tak promiň, ale nejseš můj typ.“ Ani nevím, proč mě jeho slova tak ranila. Hardin taky rozhodně nebyl můj typ. Ale nikdy bych mu to neřekla nahlas.

„Ty seš… seš…“ Nedokázala jsem najít slova, která by vyjádřila hloubku mého znechucení. Hudba za zdí byla jako svědění, které si člověk nemůže poškrábat. Styděla jsem se, byla jsem naštvaná a vyčerpaná. Hádat se s ním nemělo cenu. „No, tak ji odnes jinam, a já se nějak dostanu na kolej,“ pronesla jsem a zamířila ke dveřím.

Když jsem vyšla ven a zabouchla za sebou, i v tom kraválu kolem jsem zaslechla jeho posměšné: „Dobrou noc, Thereso.“

10.

Nemohla jsem si pomoct, když jsem vyšla na vrcholek schodů, slzy se mi nahrnuly do očí. Už teď jsem vysokou nenáviděla, a to mi ještě nezačaly přednášky. Proč jsem nemohla dostat spolubydlící, která by byla víc jako já? Mohla jsem teď spát a chystat se na pondělí. Na takové mejdany nejsem stavěná, a už vůbec ne na takové lidi. Steph mi připadala milá, ale nemám prostě čas na scény a na typy jako Hardin. Ten kluk je vážně záhada – proč se musí pořád chovat jako hajzl? Jenže pak jsem si vzpomněla na všechny ty police s knihami v jeho pokoji. Proč je tam má? Takový hrubý, neurvalý, potetovaný idiot jako Hardin prostě nemůže číst všechny ty báječné knížky, co jsem tam viděla. Uměla jsem si ho leda představit, jak čte etiketu na lahvi od piva.

Osušila jsem si slzy. Došlo mi, že vůbec nevím, kde tenhle dům stojí, ani jak se dostat zpátky na kolej. Čím víc jsem přemítala o svém rozhodnutí jet sem, tím víc mě to štvalo a stresovalo.

Vážně jsem to měla líp promyslet. Tohle je přesně ten důvod, proč si všechno ráda plánuju, aby mě nečekala taková nepříjemná překvapení. Dům byl pořád plný lidí, hudba hrála naplno. Natea jsem nikde neviděla, Zeda taky ne. Třeba bych si prostě mohla najít nějaký prázdný pokoj a vyspat se tam na podlaze? Bylo tady nejmíň patnáct ložnic, přece musím mít natolik kliku, že nějaká bude prázdná. Snažila jsem se sice skrýt své pocity, ale věděla jsem, že nemůžu jít takhle dolů, aby mě všichni viděli. Vrátila jsem se do té koupelny, kde jsme byly se Steph, a posadila se na zem s hlavou mezi koleny.

Zavolala jsem znova Noahovi. Tentokrát to vzal hned.

„Tess? Je pozdě, seš v pořádku?“ zeptal se ospale.

„Jo. Ne. Šla jsem se svou spolubydlící na pitomej mejdan a teď vězím v domově bratrstva, nemám kde spát a nemám se jak vrátit na kolej.“ Vzlykla jsem. Věděla jsem, že to není otázka života a smrti, ale byla jsem tak rozčilená, že jsem se nechala takhle zaskočit situací.

„Na mejdan? S tou s červenýma vlasama?“ Znělo to překvapeně.

„Jo, se Steph. Jenže ta je ožralá.“

„Páni, no… proč jsi s ní vůbec chodila? Je tak… nevypadá jako holka, se kterou by ses mohla kamarádit,“ dodal a opovržení v jeho hlase mě podráždilo. Chtěla jsem slyšet jeho ujištění, že to dobře dopadne, že zítra začnu znova… prostě cokoli povzbuzujícího a pozitivního. Ne něco tak odsuzujícího.

„O to nejde, Noahu,“ odpověděla jsem s povzdechem, ale v tu chvíli se zaviklala klika. „Moment!“ vykřikla jsem na tu osobu venku a otřela si oči toaletním papírem, jenže to jsem si jenom ještě víc rozmazala linky. Právě proto se nelíčím.

„Já ti ještě zavolám, někdo potřebuje na záchod,“ oznámila jsem Noahovi a zavěsila dřív, než stačil zaprotestovat.

Ten na druhé straně dveří už do dveří bušil. Zasténala jsem a běžela je otevřít. Znova jsem si otřela oči. „Řekla jsem moment…“

Zarazila jsem se, když jsem spatřila planoucí pohled zelených očí.

11.

V tu chvíli mi došlo, že jsem si předtím jejich barvy vůbec nevšimla. A pak jsem si uvědomila proč – protože Hardin se mnou od začátku ani jednou nenavázal oční kontakt. Až teď. Měl úžasné, hluboké, překvapivě zelené oči. Když jsem se kolem něj protlačila ven, uhnul pohledem, ale chytil mě za ruce a rychle přitáhl zpátky.

„Nesahej na mě!“ zaječela jsem a vyškubla se mu.

„Tys brečela?“ zeptal se zvědavě. Kdyby to nebyl Hardin, možná by to znělo, jako by měl o mě starost.

„Nech mě na pokoji, Hardine.“

Posunul se přede mě a zahradil mi cestu. Ale já už těch jeho her měla dost. Víc dneska v noci nesnesu.

„Hardine, prosím. Jestli máš v těle kousek slušnosti, nech mě na pokoji. Nech si to, co mi chceš říct, až na zejtra. Prosím.“ Bylo mi jedno, jestli uslyší v mém hlase rozpaky a zoufalství. Prostě jsem jen potřebovala, aby mě nechal na pokoji.

Z očí mu vyšlehl zmatek. Díval se na mě. „Na konci chodby je pokoj, kde se můžeš vyspat. Odnesl jsem tam Steph,“ oznámil mi suše. Čekala jsem ještě pár vteřin, ale už nic nedodal. Jen na mě zíral.

„Tak jo,“ odpověděla jsem tiše a Hardin mi uhnul z cesty.

„Jsou to třetí dveře vlevo,“ informoval mě. Pak přešel chodbu a zmizel ve své ložnici.

Co to sakra mělo znamenat? Hardin bez urážlivých poznámek? Věděla jsem, že až ho uvidím zítra, dožene to. Nejspíš si ty jízlivosti plánuje tak, jako si já zapisuju přednášky. Zítra přijdu určitě na řadu.

Třetí dveře vlevo vedly do obyčejného pokoje, mnohem menšího než Hardinův, se dvěma postelemi. Vypadalo to jako náš kolejní pokoj. Třeba je Hardin nějaký vůdce, a má tak víc prostoru? Mnohem pravděpodobnější vysvětlení znělo, že se ho všichni bojí a že ostatní šikanuje, takže mu nechali největší pokoj. Steph ležela na posteli blíž k oknu. Zamkla jsem dveře, přikryla svou spolubydlící, zula si boty a vklouzla do sousední postele.

Když jsem usínala, všechno se mi v hlavě honilo a obrázky rozmazaných růží se střídaly s pohledem zuřících zelených očí, které mě provázely do snů.

12.

Když jsem se vzbudila, chvíli mi trvalo vzpomenout si na události předchozí noci, které mě dovedly do téhle cizí ložnice. Steph ještě spala, nepůvabně chrápala s otevřenou pusou. Rozhodla jsem se ji zatím nebudit a počkat, až zjistím, jak se dostaneme zpátky na kolej. Obula jsem si boty, popadla kabelku a vyklouzla ven. Mám zkusit zaťukat na Hardinovy dveře a najít Natea? Bydlí tady Nate vůbec? Nikdy by mě nenapadlo, že Hardin bude členem studentského spolku, takže je možné, že to platí i pro Natea.

Cestou jsem překračovala spící těla a probojovávala se ze schodů.

„Nate?“ zavolala jsem a doufala, že mi někdo odpoví. Jenom v obýváku spalo asi pětadvacet lidí. Podlaha byla plná červených kelímků a odpadků, takže pohybovat se tím nepořádkem bylo dost těžké. Taky jsem si uvědomila, že v patře je proti tomuhle dokonale uklizeno. Když jsem dorazila do kuchyně, musela jsem se držet, abych nezačala uklízet. Chtěla bych vidět Hardina, jak si s tímhle poradí. Když jsem si ho představila při úklidu, zachechtala jsem se.

„Co je tady k smíchu?“

Otočila jsem se a uviděla ho. Vešel do kuchyně s pytlem na odpadky v ruce. Přejel paží po lince a smetl všechny kalíšky a ubrousky do pytle.

„Nic,“ zalhala jsem. „Nate tady bydlí taky?“ Hardin si mě nevšímal a pokračoval v úklidu.

„Bydlí tady Nate?“ zeptala jsem se netrpělivěji než předtím.

„Čím dřív mi odpovíš, tím dřív vypadnu.“

„Fajn, teď sis získala mou pozornost. Ne, nebydlí tady. Připadá ti snad jako kluk z bratrstva?“ ušklíbl se.

„Ne, ale to ty taky ne,“ odsekla jsem a jeho čelist se napjala.

Prošel kolem mě, otevřel skříňku vedle mého boku a vytáhl z ní roli papírových utěrek.

„Jezdí tady někde autobus?“ Ani jsem nečekala, že mi odpoví.

„Jo, o pár ulic dál je zastávka.“

Šla jsem za ním po kuchyni. „Vysvětlíš mi, kde to je?“

„Jo, o pár ulic dál.“ Koutky rtů se mu zvedly. Dobíral si mě. Protočila jsem panenky a vyšla z kuchyně. Hardinova laskavost z noci byla očividně jednorázová záležitost, a teď už to do mě zase šil plnou silou. Po včerejší noci jsem na něj neměla nervy.

Šla jsem probudit Steph. Povedlo se to překvapivě snadno a hned se na mě usmála. Byla jsem šťastná, že je na tom tak dobře, aby z toho prokletého baráku mohla vypadnout.

„Hardin povídal, že je tady kousek zastávka,“ prohodila jsem, když jsme spolu scházely ze schodů.

„Nepojedeme žádným posraným autobusem. Někdo z těch blbečků nás musí hodit na kolej. Asi ti to dal sežrat,“ prohodila a soucitně mi položila ruku na rameno. Když jsme přišly do kuchyně a našly Hardina, jak vytahuje plechovky s pivem z trouby, Steph nasadila autoritativní tón. „Hardine, odvezeš nás na kolej? Mám hlavu jako střep.“

„Jasně, za minutku vyrážíme,“ odpověděl Hardin, jako by čekal jen na to.

BĚHEM ZPÁTEČNÍ CESTY si Steph prozpěvovala metalovou písničku s přehrávačem a Hardin stáhl všechna okýnka, i když jsem ho zdvořile poprosila, aby to nedělal. Cestou mlčel a bezmyšlenkovitě bubnoval prsty o volant. Ne že bych mu věnovala moc pozornosti.

„Pak se stavím, Steph,“ rozloučil se, když moje spolubydlící vystupovala. Pokývla mu a zamávala. Otevřela jsem svoje dveře.

„Měj se, Thereso,“ pozdravil mě s úšklebkem. Protočila jsem panenky a vydala se za Steph na kolej.

13.

Zbytek víkendu utekl rychle a povedlo se mi se už s Hardinem nevidět. Když jsem v neděli vyrážela na nákupy, šla jsem dřív, než stačil přijít do pokoje, a vrátila jsem se, když už byl očividně pryč. Nakoupila jsem si nové šaty, které jsem naskládala do malého prádelníku tak, že se tam víc nevešlo. Přitom mi zněl v hlavě Hardinův hlas: Víš, že jedeme na mejdan, ne do kostela, Thereso? O mých novinkách v šatníku by se asi vyjádřil stejně. Ale rozhodla jsem se, že už nebudu chodit na mejdany se Steph ani jinam, kde bych na Hardina mohla narazit. Nepřipadal mi jako dobrý společník a dohadovat se s ním mě vyčerpávalo.

Konečně nastalo pondělní ráno, kdy mi začínala škola. Byla jsem dokonale připravená. Vzbudila jsem se brzo, abych se mohla pořádně osprchovat – bez kluků kolem a bez vyrušování. Bílou košili s knoflíčky a světle hnědou skládanou sukni jsem měla dokonale vyžehlené. Ustrojila jsem se, učesala si vlasy a upevnila je sponkami a hodila si tašku na rameno. Byla jsem připravená k odchodu – o čtvrt hodinu dřív, pro jistotu –, když Steph zazvonil budík. Vypnula ho a spala dál. Uvažovala jsem, jestli ji mám vzbudit. Možná jí ale přednášky začínají později, nebo tam nechce jít. Představa, že bych měla přijít pozdě hned první den, mě děsila. Ale Steph už je druhačka, možná na tom u ní tak nesejde.

S posledním pohledem upřeným do zrcadla jsem zamířila do školy. Ukázalo se jako výhoda, že jsem si prostudovala mapu kampusu, protože první budovu jsem našla už za dvacet minut. Když jsem napochodovala do učebny dějin pro první ročník, byl tam jen jeden člověk.

Kluk. A protože mu zřejmě jako mně záleželo na tom, aby dorazil včas, posadila jsem se vedle něj. Třeba to bude můj první kamarád. „Kde jsou všichni?“ zeptala jsem se a on se usmál. Tím úsměvem si mě hned získal.

„Nejspíš pobíhají po kampusu a vrazí sem na poslední chvíli,“ zažertoval. Okamžitě jsem si ho oblíbila. Přesně to jsem si sama myslela.

„Tessa Youngová.“ Zatvářila jsem se obzvlášť přátelsky.

„Landon Gibson,“ oplatil mi úsměv. Než začala přednáška, dali jsme se do řeči. Zjistila jsem, že Landon má taky jako hlavní obor angličtinu a že chodí s holkou jménem Dakota. Neutahoval si ze mě, ani se netvářil zděšeně, když jsem mu řekla, že můj přítel Noah je o ročník níž. Usoudila jsem, že se s ním budu chtít bavit častěji. Když se třída začala plnit, zašli jsme se s Landonem představit profesorovi.

Jak den pokračoval, začala jsem litovat, že jsem si zapsala pět předmětů místo čtyř. Když jsem běžela na britskou literaturu, výběrový seminář, díkybohu poslední předmět pondělního dne, stěží jsem to stihla. Ulevilo se mi, když jsem v první řadě zahlédla zase Landona. Místo vedle něj bylo prázdné.

„Ahoj podruhý,“ pozdravil mě s úsměvem.

Profesor zahájil přednášku, rozdal nám program kurzu a krátce se představil. Mluvil o tom, proč začal učit, i o svém nadšení pro tenhle předmět. Líbilo se mi, že tady na rozdíl od střední školy nikdo nenutí studenty, aby stáli před třídou a mluvili o sobě, nebo dělali jiné podobně trapné a zbytečné věci.

Uprostřed profesorovy recitace povinné četby zaskřípaly dveře a já v duchu zasténala. Dovnitř vklopýtal Hardin.

„Bezva,“ zamumlala jsem sarkasticky.

„Ty ho znáš?“ zeptal se Landon. Hardin asi musí být v kampusu vyhlášený, když o něm slyšel i tak milý kluk jako Landon.

„Tak trochu. Moje spolubydlící s ním kamarádí. Není to zrovna můj oblíbenec,“ zašeptala jsem.

V tu chvíli na mně Hardinovy zelené oči na chvíli ulpěly a já dostala strach, že mě slyšel. A co kdyby? Vlastně mi na tom nezáleželo. Asi pro něj není žádná novinka, že k sobě nehoříme láskou.

Zajímalo mě, co o něm ví Landon, ale když jsem to chtěla zjistit, musela jsem se zeptat. „A odkud ho znáš ty?“

„No… je to…“ Landon se zarazil a sklouzl očima vedle mě. Napodobila jsem ho a zjistila, že Hardin se posadil na židli ke mně. Landon už do konce hodiny nepromluvil a díval se výhradně na profesora.

„PRO DNEŠEK JE TO VŠECHNO, uvidíme se zase ve středu,“ propustil nás profesor Hill.

„Tohle bude můj oblíbený předmět,“ prohodila jsem k Landonovi, když jsme vycházeli ven, a on souhlasil. Tvář se mu protáhla, když zjistil, že Hardin jde vedle nás.

„Chceš něco, Hardine?“ zeptala jsem se, abych mu dala okusit vlastní medicíny. Ale nefungovalo to, nebo jsem zkrátka netrefila správně tón, protože se zatvářil jen pobaveně.

„Nic, nic. Jen jsem rád, že máme společnej předmět,“ prohlásil škádlivě, prohrábl si rukou vlasy a nahrnul si je do čela. Všimla jsem si podivného symbolu nekonečna, který měl vytetovaný na zápěstí. Když mu ruka klesla, mohla jsem si prohlédnout i okolní inkoust.

„Tak se zatím měj, Tesso,“ pozdravil mě Landon a zmizel.

„Vybrala sis za kamaráda toho největšího ňoumu,“ prohodil Hardin a díval se za ním.

„To neříkej, je to milej kluk. Na rozdíl od tebe.“ Šokovalo mě, jak dokážu být tvrdá. Ten kluk ve mně vážně vyvolával to nejhorší. Hardin se ke mně otočil. „Ty seš čím dál nedůtklivější, Thereso.“

„Jestli mi ještě jednou řekneš Thereso…“ Varovala jsem ho a on se rozesmál. Pokusila jsem si představit, jak by vypadal bez všeho toho tetování a piercingu. I s tím byl atraktivní, ale kazil si to tou svou nakyslou povahou.

Ušli jsme spolu celou cestu k naší koleji a pak asi dvacet schodů do patra, než najednou zařval: „Přestaň na mě zírat!“ Zabočil za roh a zmizel dřív, než jsem stačila vymyslet nějakou odpověď.

14.

Po několika vyčerpávajících, ale taky vzrušujících dnech byl pátek. Můj první týden na koleji pomalu končil. Nakonec jsem byla celkem spokojená s tím, jak to zvládám, a plánovala jsem podívat se na pár filmů, protože Steph nejspíš bude na mejdanech a v pokoji budu mít klid. Když jsem už měla programy všech kurzů, bylo to pro mě jednodušší – mohla jsem se připravovat dopředu. Cestou do školy jsem se stavila v kavárně pro kelímek kafe, abych do sebe před začátkem víkendu vpravila trochu energie.

„Tessa, že jo?“ ozvalo se za mnou, když jsem se postavila do fronty. Otočila jsem se a uviděla tam tu holku s růžovými vlasy, kterou mi představila Steph na mejdanu. Vzpomněla jsem si, že se jmenuje Molly.

„Jo, to jsem já.“ Otočila jsem se zase k pultu, protože se mi s ní nechtělo bavit.

„Jdeš dneska na párty?“ zeptala se. Asi si ze mě utahuje. S povzdechem jsem se k ní obrátila a chtěla zavrtět hlavou, když se ozvala: „Měla bys jít, bude to super.“ Přejela si prsty po víle, kterou měla vytetovanou na předloktí.

Na chvíli jsem se zarazila, ale pak jsem zavrtěla hlavou. „Promiň, něco už mám.“

„To je zlý. Zed by tě chtěl určitě vidět.“ Rozesmála jsem se, ale ona se pořád mile culila. „Co je? Zrovna včera o tobě mluvil.“

„To asi ne… a i kdyby, mám kluka,“ odpověděla jsem jí. Její úsměv se ještě prohloubil.

„Škoda, mohli jsme udělat rande ve čtyřech,“ prohodila dvojznačně a já si v duchu oddychla, když jsem přišla na řadu.

V chvatu jsem popadla kafe moc rychle, takže mi trochu vyšplíchlo přes okraj a spálilo mi ruku. Tiše jsem zaklela a doufala, že to nepředznamená celý víkend. Molly mi zdvořile zamávala a já se na ni na rozloučenou usmála. Její komentář mi zněl v hlavě. Rande ve čtyřech s kým? S ní a Hardinem? Opravdu spolu chodí? Zed byl atraktivní a milý, ale já mám Noaha a neudělala bych nic, co by ho ranilo. Sice jsme spolu během týdne moc nemluvili, ale to jen proto, že jsme oba měli tolik práce. Umínila jsem si, že mu zavolám dneska večer a všechno to doženu, zjistím, jak se mu beze mě vede.

Po spálení kávou a trapném rozhovoru s růžovláskou se můj den prudce zlepšil. S Landonem jsme se domluvili, že se před vyučováním sejdeme u kavárny, a byl tam. Opíral se o stěnu, a když jsem se k němu vydala, přivítal mě širokým úsměvem.

„Dneska odcházím z přednášky dřív. Zapomněl jsem ti říct, že letím na víkend domů,“ hlásil mi. Měla jsem radost, že se uvidí se svou Dakotou, ale nelíbilo se mi, že budu na britské literatuře sedět sama – bez něj, ale s Hardinem, jestli dorazí. Ve středu tam nebyl. Ne že by mě to nějak trápilo.

Otočila jsem se na Landona. „Tak brzo? Sotva začal semestr.“

„Dakota má narozeniny. Sliboval jsem jí to už týdny,“ pokrčil rameny.

V UČEBNĚ si Hardin sednul vedle mě, ale neřekl ani slovo. Dokonce ani ve chvíli, kdy Landon podle svého varování zmizel, a já si jen o to víc uvědomila Hardinovu přítomnost.

„V pondělí začneme debatovat nad románem Jane Austenové Pýcha a předsudek,“ oznámil nám profesor Hill na konci přednášky. Nedokázala jsem skrýt vzrušení – nejspíš jsem tiše vypískla. Tenhle román jsem četla si desetkrát a patřil k mým nejoblíbenějším.

Hardin na mě celou přednášku ani nepromluvil, ale teď se vydal po mém boku ven. Podle odhodlaného výrazu v jeho očích mi bylo jasné, co má na jazyku.

„Nech mě hádat. Jsi šíleně zamilovaná do pana Darcyho.“

„Jako každá žena, která ten román četla.“ Nedívala jsem se mu do očí. Došli jsme k silnici a já se rozhlédla oběma směry, než jsem vstoupila do vozovky.

„No jasně že seš.“ Hardin se vydal po rušném chodníku za mnou.

„Myslím, že ty jeho přitažlivost posoudit nedokážeš,“ prohlásila jsem. Ve vzpomínkách jsem zalétla k působivé sbírce knih v jeho pokoji. Ta prostě nemůže být jeho. Nebo může?

„Hrubý a netolerantní muž romantickým hrdinou? To je kravina. Kdyby měla Elizabeth dost rozumu, hned na začátku by mu řekla, ať jde do prdele.“

Rozesmála jsem se, ale rychle si zakryla pusu. Teď mě vážně pobavil, ale byla to jen krátkodobá záležitost – dávala jsem tomu tak tři minuty, než řekne něco urážlivého. Vzhlédla jsem k jeho dolíčkům ve tváři a znova si pomyslela, jak je hezký. I s tím piercingem a vším.

„Takže souhlasíš, že Elizabeth se chovala idiotsky?“ zeptal se.

„Ne. Elizabeth je jedna z nejsilnějších a nejucelenějších románových postav, jaké kdy kdo napsal,“ řekla jsem na její obranu a použila slova jednoho ze svých oblíbených filmů.

Hardin se znova rozesmál a já se k němu přidala. Po pár vteřinách se zarazil, jako by mu začalo vadit, že se se mnou tak dobře baví, a přestal se smát. V očích se mu něco zablýsklo. „Tak zatím, Thereso,“ prohodil, otočil se na podpatku a vrátil se stejným směrem, odkud jsme přišli.

Co je to s ním? Než jsem se nad tím stačila zamyslet, zazvonil mi telefon. Na displeji jsem viděla Noahovo jméno a cítila jsem se podivně provinile, když jsem hovor vzala.

„Ahoj, Tess, chtěl jsem ti odepsat na esemesku, ale pak jsem si řek, že ti radši zavolám.“ Noahův hlas zněl trochu odtažitě.

„Co děláš? Mluvíš nějak uspěchaně.“

„Ne, zrovna jdu ke kámošům na grilovačku.“

„Aha, no jo, tak já tě nebudu zdržovat. Jsem tak ráda, že už je pátek.“

„Jdeš zase na nějakej mejdan? Tvoji mámu to pořád mrzí.“

Počkat – on o tom mluvil s mou mámou? Byla jsem ráda, že spolu mají tak hezký vztah. Ale chodit s Noahem bylo někdy jako mít otravného mladšího bratra, který žaluje rodičům. Nerada jsem to brala takhle, ale byla to pravda.

Nechtěla jsem se s ním hádat, a tak jsem jen odpověděla: „Ne, tenhle víkend budu na pokoji. Chybíš mi.“

„Ty mně taky, Tess. Hrozně moc. Zavolej mi pak, jo?“ Souhlasila jsem, vyměnili jsme si „miluju tě“ a zavěsili.

KDYŽ JSEM SE VRÁTILA DO POKOJE, Steph se chystala na další mejdan. Asi na ten, o kterém mluvila Molly v kavárně. Přihlásila jsem se na Netflix a začala si prohlížet nabídku filmů.

„To je škoda, že nejdeš. Hele, přísahám, že by to nebylo na celou noc. Jen na chvíli, jo? Přece se nebudeš sama v tomhle mrňavým pokoji koukat na filmy!“ Steph kňučela a já se smála. Snažila se mě přemlouvat, když si dělala vlasy a převlékala se do tří různých outfitů, než se rozhodla pro zelené minišaty, které už nedávaly žádný prostor fantazii. Jejich svěží barva dobře ladila s jejími červenými vlasy. Muselo se jí nechat, že má sebevědomí, a to jsem obdivovala. Taky ho mám, do jisté míry, ale uvědomuju si, že mám širší boky a větší prsa, než se u holek v mém věku čeká. Snažím se nosit šaty, ve kterých se velké poprsí schová, kdežto Steph se ke svým ňadrům pokouší přitáhnout co nejvíc pozornosti.

„Já vím…“ Přikývla jsem, abych jí udělala radost. Vtom mi obrazovka počítače ztmavla. Stiskla jsem několik kláves, a nic. Zůstávala černá.

„Vidíš? To je znamení, že máš jít. Můj laptop je u Natea, tak ti ho ani nemůžu půjčit.“ Mrkla na mě a zase pohodila vlasy.

Dívala jsem se na ni a docházelo mi, že se mi nechce sedět na pokoji bez počítače a bez filmů.

„Tak jo,“ souhlasila jsem. Steph začala poskakovat a tleskat.

„Ale domů jdeme před půlnocí.“

15.

Převlékla jsem se z pyžama do nových džínů, které jsem ještě neměla na sobě. Byly trochu užší než ty, které nosím normálně, ale už jsem si nutně potřebovala vyprat oblečení, takže jsem neměla moc na vybranou. K nim jsem si vzala černou propínací košili bez rukávů, s krajkovým lemováním na ramenou.

„Páni, to se mi fakt líbí,“ prohlásila Steph. Usmála jsem se a ona mi zase nabídla oční tužky.

„Dneska ne,“ odmítla jsem, když jsem si vzpomněla, jak jsem si je minule rozmazala pláčem. Proč jsem vůbec zase souhlasila, že pojedu do toho zatraceného domu bratrstva?

„Jak chceš. Vyzvedne nás Molly, ne Nate. Zrovna mi psala, že je za chvíli tady.“

„Ta mě asi nemá ráda,“ prohodila jsem, když jsem se podívala do zrcadla.

Steph naklonila hlavu ke straně. „Cože? Ne, má. Jen je někdy trochu rejpavá a až moc upřímná. Ale podle mě má z tebe strach.“

„Ze mě? Strach? Proč by proboha měla mít ze mě strach?“ zopakovala jsem to se smíchem. Steph to úplně otočila.

„Protože seš jiná než my,“ odpověděla a usmála se. To jsem chápala, ale pro mě byli ti „divní“ oni. „Ale nedělej si s ní hlavu. Dneska večer tam s někým bude.“

„S Hardinem?“ vyklouzlo mi dřív, než jsem se stačila zarazit. Dívala jsem se do zrcadla, ale v jeho ploše jsem viděla, jak po mně Steph loupla pohledem s povytaženým obočím.

„Ne, asi se Zedem. Mění kluky po tejdnu.“

„Takže ona nechodí s Hardinem?“ Vybavilo se mi, jak jsem je spolu přistihla v posteli.

„Ne, vůbec. Hardin nechodí s nikým. Šuká se spoustou holek, ale se žádnou nechodí. Nikdy.“

„Aha,“ podařilo se mi ze sebe vypravit.

VEČÍREK VYPADAL STEJNĚ jako ten před týdnem. Dům i zahrada byly plné opilců. Proč jsem proboha nezůstala v pokoji a nezírala do stropu?

Molly se vytratila, hned jak jsme přijely, a já skončila na gauči.

Seděla jsem tam asi hodinu, než se objevil Hardin.

„Vypadáš… jinak,“ pronesl s odmlkou. Přejel mi pohledem po těle a vrátil se k obličeji. Ani se nesnažil zamaskovat, že mě odhaduje. Mlčela jsem, dokud se jeho oči nezabořily do mých. „Dneska máš konečně něco, co je ti akorát.“

Protočila jsem panenky a popotáhla si košili. Najednou jsem si přála, abych měla něco volnějšího jako obvykle.

„Překvapuje mě, že seš tady.“

„Mě to trochu překvapuje taky,“ připustila jsem a vydala se od něj pryč. Nešel za mnou, ale z nějakého důvodu jsem si přála, aby to udělal.

O pár hodin později byla Steph zase opilá. Tak jako většina přítomných.

„Zahrajeme si na pravdu,“ zahalekal nejistým hlasem Zed a jejich skupinka kamarádů se usadila na gauči. Molly podala Nateovi lahev s nějakým průzračným alkoholem a on se napil. Hardin měl tak velkou ruku, že se mu v ní ztratil skoro celý kelímek, když si ho zvedal k ústům. Ke hře se přidala další punková dívka, takže teď na pohovce seděla ona, Hardin, Zed, Nate, Nateův spolubydlící Tristan, Molly a Steph.

Mně zrovna táhlo hlavou, že u opilců taková hra na pravdu nemůže dopadnout jinak než špatně, když se Molly potměšile ozvala: „Měla by sis taky zahrát, Tesso.“

„Ne, to radši ne,“ odmítla jsem a soustředila se na hnědou skvrnu na koberci.

„Kdyby měla fakt hrát, musela by se aspoň na pět minut přestat chovat jako puritánka,“ prohlásil Hardin a všichni kromě Steph se rozesmáli. Jeho slova mě rozzuřila. Já přece nejsem žádná puritánka. Jo, nejsem tak divoká jako oni, ale taky nejsem žádná jeptiška. Zamračila jsem se na Hardina a posadila se do tureckého sedu do jejich kroužku, mezi Natea a tu cizí holku. Hardin se rozesmál a něco pošeptal Zedovi. A pak už jsme začali.

Mezi prvními úkoly, které padly, bylo, jestli Zed vypije na ex plechovku piva, jestli Molly ukáže všem nahá prsa (ukázala), a Steph prozradila, že má piercing na bradavkách.

„Pravdu, nebo úkol, Thereso?“ zeptal se Hardin. Ztěžka jsem polkla.

„Pravdu,“ hlesla jsem.

Zasmál se a zamumlal: „No jasně.“ Ignorovala jsem ho. Nate si zamnul ruce.

„Tak jo. Seš… panna?“ zeptal se Zed a já přestala dýchat. Ale nikoho kromě mě to zřejmě nešokovalo. Cítila jsem, jak mi tváře polévá horko, a viděla smích v očích ostatních.

„No?“ pobídl mě Hardin. Chtělo se mi vyskočit a běžet se někam schovat, ale přikývla jsem. Samozřejmě že jsem panna. S Noahem jsme nejdál došli k osahávání. Pochopitelně přes oblečení.

Ale moje odpověď zřejmě nikoho nezarazila. Jen zaujala.

„Takže ty chodíš s Noahem dva roky a ještě jste se spolu nevyspali?“ zeptala se Steph. Rozpačitě jsem si poposedla.

A jen jsem zavrtěla hlavou. „Teď Hardin,“ vyhrkla jsem s nadějí, že se pozornost obrátí na někoho jiného.

16.

„Úkol,“ odpověděl Hardin dřív, než jsem se vůbec stačila zeptat. Jeho zelené oči se na mě upíraly s prudkostí, která jako by mi naznačovala, že tady jde o mě. O to, co já si troufnu po něm chtít.

Zaváhala jsem. Nepromyslela jsem si to, nebyla jsem na to vůbec připravená. Co mu mám dát za úkol? Věděla jsem, že udělá cokoli, už jen proto, aby mi nedovolil triumfovat.

„Takže… uděláš…“

„Co?“ pobídl mě netrpělivě. Málem jsem mu dala za úkol, aby o každém v partě řekl něco milého, ale rozmyslela jsem si to, i když by to bylo zábavné.

„Svlíkneš si tričko a zbytek hry zůstaneš bez něj!“ zaječela Molly. Byla jsem ráda. Ne proto, že uvidím Hardina bez trička, to ne. Ale že nemusím nic vymýšlet, protože jsem se cítila pod tlakem a nic vhodného mě nenapadalo.

„To je tak dětinský,“ bránil se, ale stáhl si tričko přes hlavu. Bezděčně jsem okamžitě sklouzla pohledem po jeho dlouhém trupu a tetování, které mu pokrývalo překvapivě snědou kůži. Na hrudi měl vytetované ptáky, pod nimi velký strom, který pokrýval značnou část břicha. Jeho holé větve vypadaly strašidelně. Na horních částech paží byl tetovaný víc, než jsem čekala. Měl tam drobné, na první pohled nesouvislé obrázky, stejně jako na ramenou a bocích. Steph do mě šťouchla a já na něj přestala zírat. Modlila jsem se, aby si toho nikdo jiný nevšiml.

Hra pokračovala. Molly políbila Tristana a Zeda. Steph nám pověděla o svém prvním milování. Nate políbil tu cizí dívku.

Jak jsem se vůbec ocitla v téhle bandě hormonálně posedlých, punkerských vysokoškoláků?

„Tesso, pravdu, nebo úkol?“ zeptal se Tristan.

„Proč se vůbec ptáš? Stejně víme, že to bude pravda –“ ozval se Hardin.

„Úkol,“ skočila jsem mu do řeči a překvapila tím ostatní i samu sebe.

„Hmm… Tesso… dej si loka vodky,“ vyzval mě Tristan s úsměvem.

„Já nepiju.“

„Je to hra.“

„Hele, jestli nechceš…“ začal Nate. Všimla jsem si, jak se Molly a Hardin baví na můj účet.

„Fajn, tak jeden lok.“ Čekala jsem, že se Hardin zatváří opovržlivě, ale když se na mě podíval, v očích se mu mihlo něco podivného.

Někdo mi podal lahev vodky. Omylem jsem k hrdlu přiložila nos a pach alkoholu mě zapálil v nosních dírkách. Ušklíbla jsem se a snažila se nevnímat pochechtávání kolem. A nemyslet na všechny ty rty, které se hrdla lahve dotýkaly přede mnou. Napila jsem se. Vodka se mi propalovala celou cestou do žaludku, ale nějak se mi podařilo ji spolknout. Chutnalo to odporně. Parta kolem mě se rozesmála a zatleskali mi – všichni až na Hardina. Kdybych ho neznala, skoro bych řekla, že se na mě zlobí nebo že jsem ho zklamala. Choval se vážně divně.

Po chvíli jsem ucítila, jak mi hoří tváře, a pak se alkohol rozlil i do žil. Pokračovalo to pokaždé, když na mě přišla řada, já si vybrala úkol a určili mi další lok. Vždycky jsem poslechla a musím přiznat, že jsem se cítila čím dál uvolněnější. Lidi kolem mě mi najednou připadali mnohem zábavnější.

„Stejný úkol,“ prohlásil s úsměvem Zed a sám se napil, než mi popáté podal lahev. Ani jsem nevnímala, jaké další pravdy a úkoly padly při posledních kolech. Tentokrát jsem si dvakrát pořádně přihnula, než mi lahev někdo vyrval z ruky.

„Už máš dost,“ ozval se Hardin a podal vodku Nateovi, který se hned napil.

Co mi má sakra Hardin Scott vykládat, kdy mám dost? Všichni pořád pijou, tak proč já bych nemohla? Sebrala jsem lahev Nateovi a napila se znova, ale ještě předtím jsem se na Hardina vyzývavě ušklíbla.

„Nemůžu uvěřit, žes nikdy nepila, Tesso. Je to sranda, že jo?“ zeptal se Zed a já se zahihňala. V hlavě se mi mihla vzpomínka na máminy řeči o zodpovědnosti, ale hned jsem ji zaplašila. Je to jen tenhle večer.

„Hardine, pravdu, nebo úkol?“ ujala se slova Molly. Odpověděl „úkol“. Jak jinak.

„Políbíš Tessu,“ vyzvala ho s falešným úsměvem.

Hardin vytřeštil oči. S alkoholem mi sice všechno připadalo nové a vzrušující, ale teď jsem dostala chuť před ním někam utéct.

„Ne, já mám kluka,“ namítla jsem a rozesmála tím všechny kolem, už asi posté. Proč se stýkám s lidmi, kteří se mi vysmívají?

„No? Slyšels úkol. Splň ho,“ pobídla Hardina Molly.

„Ne, já se s nikým líbat nebudu,“ zaprotestovala jsem a vstala. Hardin se na mě ani nepodíval a napil se z kelímku. Doufala jsem, že jsem ho urazila. Ne, vlastně mi to bylo jedno. Už jsem ho měla po krk. Nenávidí mě a chová se hrubě, ale mně je to jedno.

Sotva jsem se zvedla, ucítila jsem teprve účinky alkoholu. Zapotácela jsem se, ale podařilo se mi udržet se na nohou a dojít až ke dveřím. Nějak jsem se dostala ven. Sotva jsem ucítila čerstvý vzduch, zůstala jsem stát a zhluboka se nadechovala. Pak jsem se vydala ke své staré známé kamenné zídce. Než jsem si uvědomila, co dělám, měla jsem v ruce mobil a volala Noahovi.

„Haló?“ ozval se. Důvěrná známost jeho hlasu a vodka v žilách ve mně vyvolaly ještě silnější stesk.

„Ahoj… lásko,“ pozdravila jsem ho a přitáhla si kolena k bradě.

Na druhém konci zavládlo ticho. „Tesso… tys pila?“ Znělo to tak pohrdavě. Neměla jsem mu volat.

„Ne, jasně že ne,“ zalhala jsem a ukončila hovor. Pak jsem telefon úplně vypnula. Nechtěla jsem, aby mi zavolal zpátky. Noah mi ten příjemný pocit z vodky pokazil ještě víc než Hardin.

Doklopýtala jsem do domu a nevšímala si hvízdání a drsných komentářů opilců. Popadla jsem na kuchyňské lince nějakou lahev s hnědou tekutinou a napila se. Chutnalo to hůř než vodka, krk jsem měla v jednom ohni. Potřebovala jsem tu hnusnou chuť něčím spláchnout. Otevřela jsem linku, našla sklenici a natočila si do ní vodu z kohoutku. Trochu to palčivost potlačilo, ale ne moc. Mezerou v davu těl jsem zahlédla svoje „přátele“, jak pořád sedí na zemi v obýváku a hrají tu idiotskou „pravdu, nebo úkol“.

Jsou to mí přátelé ? Nemyslela jsem si to. Jen mě rádi měli u sebe, aby se mohli posmívat tomu, jak jsem nezkušená. Jak mohla Molly chtít po Hardinovi, aby mě políbil, když sama ví, že mám kluka? Já nejsem jako ona. Netahám se s kdekým. Zatím jsem líbala jen dva kluky v životě, kromě Noaha ještě pihatého Johnnyho ve třetí třídě – ten mě pak za to kopnul do holeně. Udělal by to Hardin? Nevěřila jsem tomu. Rty má tak růžové a plné… pohrávala jsem si s představou, jaké by to bylo, kdyby se ke mně sklonil a políbil mě. Puls se mi zrychlil.

Co to sakra znamená? Jak to, že na něj myslím takhle? Už nikdy nebudu pít.

O pár minut později se se mnou místnost začala točit. Všechno kolem plavalo. Nějak se mi podařilo vyjít po schodech do koupelny a posadila jsem se k míse. Čekala jsem, že budu zvracet. Nic se nedělo. Zasténala jsem a vytáhla se na nohy. Chtěl jsem se vrátit na kolej, ale tušila jsem, že Steph ještě celé hodiny nikam nedostanu. Neměla jsem sem chodit. Znova stejná chyba.

Než jsem se stačila vzpamatovat, moje ruka otvírala jediný pokoj, na který jsem si v té velké budově bezpečně pamatovala. Hardin neměl zamčeno. Tvrdil, že to vždycky dělá, ale zřejmě to nebyla pravda. Uvnitř to vypadalo stejně jako minule, až na to, že tentokrát mi země ujížděla pod nohama. Na Větrné hůrce nebylo v poličce, ale na nočním stolku, stejně jako Pýcha a předsudek. Vzpomněla jsem si na Hardinovy komentáře k té knížce. Očividně ji už četl a přemýšlel o ní, což je v našem věku dost neobvyklé, a zvlášť u kluka. Třeba ji měl na střední jako povinnou četbu. Ale proč má u postele i Brontëovou? Natáhla jsem se pro ni a posadila se na kraj válendy. Rozevřela jsem knížku v polovině. Přejížděla jsem očima stránky a pokoj se přestal točit.

Ztrácela jsem se v příběhu Heathcliffa a Catherine, takže jsem neslyšela, jak se otevírají dveře.

„Čemu na tom Ke mně do pokoje nikdo nesmí nerozumíš?!“ vybuchl Hardin. Jeho rozzlobený výraz mě vyděsil, ale taky pobavil.

„P-promiň. Já…“

„Vypadni!“ vyštěkl. Zamračila jsem se na něj. V žilách mi pořád ještě kolovala vodka. Bylo jí moc na to, abych nechala Hardinův křik bez odpovědi.

„Nemusíš se pořád chovat jako debil!“ Vylétlo ze mě hlasitěji, než jsem zamýšlela.

„Už zase jsi mi vlezla do pokoje, a já ti jasně řek, že tady nemáš co dělat. Vypadni!“ zaječel a popošel ke mně.

Když se nade mnou skláněl, vypadal tak rozzuřeně a pohrdavě, tvářil se, jako bych byla nejodpornější tvor na zemi… a ve mně se něco zlomilo. Všechno sebeovládání, které jsem v sobě tak pracně vydobyla, se rozplynulo, a já mu položila otázku, která mi neustále ležela v hlavě, i když jsem si to odmítala přiznat.

„Proč mě nemáš rád?“ zeptala jsem se a vzhlédla k němu. Byla to oprávněná otázka. Ale upřímně řečeno jsem nevěřila, že si moje už tak pošramocené ego bude vědět rady s odpovědí.

17.

Hardin na mě zíral. Agresivně. Ale taky nejistě. „Proč se mě na to ptáš?“

„Nevím… protože já na tebe byla vždycky milá, ale ty se chováš jen hrubě.“ A pak jsem ještě dodala: „A já jsem vážně myslela, že bychom se mohli kamarádit.“ Znělo to tak absurdně, že jsem se musela štípnout do kořene nosu, když jsem čekala na jeho odpověď.

„My dva? Kamarádit?“ Rozesmál se a rozhodil rukama. „Copak není jasný, že to je vyloučený?“

„Mně ne.“

„Tak zaprvý, seš tak upjatá. Nejspíš jsi vyrůstala v takovým tom ukázkovým modelovým domě, co jsou stejný v celý ulici. Rodiče ti koupili všechno, na co sis vzpomněla, nikdy jsi nemusela po ničem marně toužit. A ty tvoje stupidní skládaný sukně. Proboha, kdo se tak oblíká v osmnácti?“

Otevřela jsem pusu. „Ty o mně vůbec nic nevíš, pitomče! Takhle teda můj život rozhodně nevypadal. Táta je alkoholik a opustil nás, když mi bylo deset. Máma se mohla udřít, abych mohla jít na vysokou. Od šestnácti jsem chodila po brigádách, abych jí pomohla platit účty, a moje šaty se mi líbí – pardon, no tak se neoblíkám jako štětka, jako ty holky kolem tebe! Na někoho, kdo se tak urputně snaží vyčnívat, seš dost netolerantní k lidem, který jsou fakt jiný!“ Celou dobu jsem vřískala a cítila, jak se mi tlačí slzy do očí.

Odvrátila jsem se, aby mě Hardin takhle neviděl, a všimla si, že zatíná ruce v pěsti. Jako by se on měl proč zlobit.

„Víš co, to je fuk. Stejně bych s tebou nechtěla kamarádit, Hardine,“ řekla jsem hořce a natáhla se po klice. Vodka ve mně probouzela statečnost, ale taky smutek nad tím, jak se to mezi námi vyvinulo, že na sebe křičíme.

„Kam jdeš?“ zeptal se. Je tak nepředvídatelný. Tak náladový.

„Na zastávku autobusu, abych se mohla vrátit na kolej a už nikdy, nikdy se nevydala sem. Už si nebudu namlouvat, že bych si mezi váma mohla najít přátele.“

„Je moc pozdě na to, abys jezdila sama autobusem.“

Prudce jsem se k němu otočila. „Nesnažíš se, doufám, předstírat, že ti záleží na tom, aby se mi nic nestalo.“ Rozesmála jsem se. Ne, s jeho změnami nálad fakt nedokážu držet krok.

„Nesnažím se… jen tě varuju. Je to blbej nápad.“

„No, Hardine, moc možností asi nemám. Všichni jsou opilí, a já taky.“

V tu chvíli slzy zvítězily. Tolik jsem se styděla, že brečím před Hardinem. Ze všech lidí zrovna před ním.

„To vždycky na mejdanech bulíš?“ zeptal se a naklonil hlavu na stranu. Pousmál se, ale jen nepatrně.

„Zřejmě vždycky, když seš na nich ty. A na jinejch jsem nikdy nebyla, takže…“ Zatlačila jsem na kliku a otevřela.

„Thereso,“ oslovil mě tak tiše, že jsem to skoro neslyšela. Tvář měl nečitelnou. Místnost se znova začala točit. Přidržela jsem se skříně vedle dveří. „Není ti nic?“ zeptal se. Zavrtěla jsem hlavou, i když se mi zvedal žaludek. „Co kdyby sis na chvíli sedla? Na autobus můžeš jít potom.“

„Já myslela, že k tobě do pokoje nikdo nesmí,“ zamumlala jsem a posadila se na podlahu.

Škytla jsem a Hardin mě okamžitě varoval: „Jestli se mi tady pozvracíš…“

„Potřebuju jen vodu.“ Začala jsem se zvedat.

„Počkej. Tady máš.“ Podal mi červený kelímek. Protočila jsem panenky. „Říkala jsem vodu, ne pivo.“

„To je voda. Já nepiju.“

Z pusy mi uniklo něco mezi zalapáním po dechu a smíchem.

Že by Hardin nepil, to mi připadalo vyloučené. „Děsná sranda. Ale nechceš mi tady dělat chůvu, že ne?“ Potřebovala jsem zůstat sama, abych se z toho zoufalého stavu vzpamatovala a trochu vystřízlivěla. Začala jsem se stydět, že jsem na něj tak ječela. „Probouzíš ve mně to nejhorší,“ zamumlala jsem nahlas, i když jsem to nemyslela vážně. „To bylo tvrdý,“ odpověděl vážně. „A jo, chci ti tady dělat chůvu. Poprvý v životě ses opila a máš sklon sahat na moje věci, když tady nejsem.“ Posadil se na postel a přitáhl si nohy k bradě. Vzala jsem si kelímek s vodou. Když jsem se napila, ucítila jsem z plastu mátu a představila si, jak asi chutnají Hardinova ústa. Ale pak se voda v mém žaludku setkala s alkoholem a na tyhle představy jsem zapomněla.

Bože, už nebudu nikdy pít. Zhroutila jsem se zase na podlahu.

Po pár minutách ticha se Hardin ozval. „Můžu se tě na něco zeptat?“

Výraz v jeho tváři napovídal, že bych měla odpovědět ne, ale místnost se pořád odmítala přestat točit. Třeba mi mluvení trochu pomůže. „Jasně.“

„Co chceš dělat po škole?“

Podívala jsem se na něj, jako bych ho viděla poprvé. Tohle bylo to poslední, co bych od něj čekala. Myslela jsem, že se bude zajímat, proč jsem ještě panna nebo proč neumím pít.

„Chci se stát spisovatelkou nebo redaktorkou. Uvidím, co se mi povede spíš.“ Asi bych k němu neměla být upřímná. Bude si ze mě utahovat. Když na to nic neřekl, začala jsem být statečnější a položila mu stejnou otázku. Jen protočil panenky a neodpověděl.

Po chvíli jsem se zeptala: „Ty knížky tady jsou tvoje?“

„Jo,“ zamumlal.

„A která je tvá nejoblíbenější?“

„Nemám žádnou.“

Povzdychla jsem si a zadloubala do švu džínů.

„Jestlipak ví pan Úžasňák, že seš zase na párty?“

„Pan Úžasňák?“ nechápavě jsem se po něm podívala.

„Tvůj přítel. Určitě to bude takovej ten dokonalej kretén.“

„Nemluv o něm tak, on je… je… fajn,“ vykoktala jsem. Když se Hardin rozesmál, postavila jsem se. Co si to dovoluje? Vůbec Noaha nezná. „Je tak milej, ty mu nesaháš ani po kotníky!“

„Milej? Tohle tě napadne jako první, když mluvíš o svým klukovi? To je stejný, jako bys řekla, že je nudnej.“

„Ty ho neznáš.“

„No, aspoň už vím, že je nudnej. To se pozná podle toho propínacího svetru a mokasínů.“ Hardin zaklonil hlavu a rozesmál se. Nemohla jsem si nevšimnout jeho dolíčků.

„Nenosí mokasíny,“ ohradila jsem se, ale musela jsem si zakrýt pusu, abych se nesmála taky. Natáhla jsem se po kelímku a znova se napila vody.

„Hele, chodí s tebou dva roky a nevošukal tě. Takže je nudnej.“ Vyprskla jsem vodu zpátky do kelímku. „Cos to sakra řek?!“

Zrovna když se mi zdálo, že se začínáme normálně bavit, musí vypustit z pusy tohle?

„Slyšelas mě, Thereso.“ Krutě se usmál.

„Ty seš hajzl, Hardine,“ zasténala jsem a hodila po něm kelímek se zbytkem tekutiny. Zareagoval tak, jak jsem doufala: naprostým šokem. Zatímco si otíral vodu z obličeje, přidržela jsem se polic s knihami a vstala. Několik knih přitom vypadalo na zem, ale nevšímala jsem si toho a vyrazila z místnosti. Klopýtala jsem dolů po schodech, odstrkovala lidi z cesty, až jsem se dostala do kuchyně. Hněv úplně potlačil nevolnost a já už chtěla jen jedno, vyhnat si Hardinův zlomyslný úšklebek z hlavy. Zahlédla jsem přes místnost Zedovy černé vlasy a vydala se za ním. Seděl tam s nějakým upraveným, vymydleným klukem.

„Tesso, to je můj kámoš Logan,“ představil mi ho.

Logan se usmál a nabídl mi lahev. „Dáš si?“ Známá palčivost byla tentokrát příjemná. Rozehřála mi tělo a já mohla zapomenout na Hardina.

„Neviděls Steph?“ zeptala jsem se Zeda. Zavrtěl hlavou. „Myslím, že odešla s Tristanem.“

Odešla? Jak to, sakra? Asi jsem si s tím měla dělat hlavu víc, ale vodka se postarala o to, že mi to bylo skoro jedno. Napadlo mě, že se s Tristanem spolu k sobě hodí. O pár loků později mi už všechno připadalo úžasné.

Asi proto lidi pořád pijou. Vzdáleně jsem si připomněla, že jsem někdy v průběhu večera chtěla alkohol navždycky vzdát. Proč? Vždyť to není tak špatné.

O ČTVRT HODINY POZDĚJI MĚ Zed a Logan tak rozesmáli, až mě rozbolelo břicho. Byli mnohem lepší společníci než Hardin. „Hardin je fakt hajzl,“ oznámila jsem jim a oba se začali ušklíbat.

„Jo, někdy je,“ připustil Zed a objal mě kolem ramen. Chtěla jsem mu tu ruku shodit, ale aby to nevypadalo trapně – určitě tím nic nemyslí. Lidi se pomalu začínali rozcházet a já byla unavená. Došlo mi, že na kolej se teď v žádném případě nedostanu.

„Jezdí autobus celou noc?“ zeptala jsem se neartikulovaně. Zed pokrčil rameny a do mého zorného pole se dostaly Hardinovy vlasy.

„Takže ty a Zed?“ V hlase mu zazněly emoce, které jsem nedokázala pojmenovat.

Vstala jsem a protlačila se kolem něj, ale zachytil mě. Ten kluk vážně neví, kdy přestat. „Pusť mě, Hardine.“ Rozhlédla jsem se po dalším kelímku, který by mu mohl přistát v obličeji. „Jen se snažím zjistit, jak je to s autobusem.“

„Zklidni se. Jsou tři ráno… teď nic nejezdí. Díky svýmu novýmu alkoholickým koníčku jsi zase uvízla tady.“ V očích se mu tak zlomyslně zablýsklo, že jsem dostala chuť ho uhodit. „Leda bys chtěla jít domů se Zedem a Loganem…“

Když mě pustil, zhroutila jsem se zase na gauč k těm dvěma, protože jsem věděla, že to Hardina namíchne. Chvíli tam stál a pokyvoval hlavou. Pak si odfrknul a odvrátil se. Zadoufala jsem, že ten pokoj, kde jsem spala před týdnem, bude zase volný, a navrhla Zedovi, aby to šel se mnou zjistit.

18.

Pokoj jsme našli, ale na jedné posteli tam už bohužel pochrupoval opilý kluk.

„Aspoň jedna postel je volná!“ prohlásil Zed a zasmál se. „Já jedu teď k sobě, tak jestli chceš… mám tam gauč, kde by ses mohla vyspat.“

Pokusila jsem se navzdory opilosti uvažovat trochu racionálně. Došlo mi, že Zed, podobně jako Hardin, asi spává se spoustou holek. Když s ním půjdu, bude to pro něj znamenat, že se s ním chci líbat… no, nejen líbat. S tím svým hezkým zevnějškem asi Zed nemá potíže dostat holku do postele.

„Asi zůstanu tady. Radši, kdyby se Steph vrátila,“ odpověděla jsem.

Tvář se mu trochu protáhla zklamáním, ale chápavě se na mě usmál. Pak mi doporučil, abych na sebe dávala pozor, a objal mě na rozloučenou. Když za ním zapadly dveře, radši jsem je zamkla. Kdoví, kdo by se sem mohl dostat? Podívala jsem se na spáče vedle. Vypadal hluboko v limbu, ten se hned tak neprobudí. Moje únava se nějak rozptýlila a já si zase vybavila Hardinovy poznámky o Noahovi, o tom, proč se mnou Noah nespal. Hardinovi, který má každý víkend jinou holku, to asi připadá divné, ale Noah je gentleman. Nemusíme spolu mít sex, bavíme se jinak, třeba… no… chodíme na procházky a do kina.

S tím pomyšlením jsem se natáhla, ale najednou jsem nemohla usnout. Zírala jsem na strop, počítala praskliny a snažila se. Kluk na vedlejší posteli se občas zavrtěl, ale nakonec jsem zavřela oči a svět začal odplouvat.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy After 1: Polibek.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.