Copyright © Radim Uzel, 2017

Photos © Jan Uzel, 2017

Cover © Lukáš Tuma, 2017

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, 2017

ISBN 978-80-7557-371-1 (ePub)

ISBN 978-80-7557-372-8 (mobi)

OBSAH

1. Úvod

2. Nevěra ve starověku, v Bibli a v Koránu

3. Cizoložství z křesťanského hlediska

4. Renesance a doba galantní

5. Nevěra našich babiček a dědečků

6. Kolik je těch nevěrných?

7. Muži a ženy

8. Nevěra jako program přírody

9. Příčiny nevěry

10. Která manželství jsou k nevěře náchylná?

11. Nevěra a prostituce

12. Co s ní?

13. Nevěrná žena

14. Nevěra muže

Cizí žena se zdá hezčí.

Italské přísloví

Až potkáš věrného muže, požádej ho o autogram.

Helena Rowlandová,
americká spisovatelka (nar. 1876)

Jak kladný, tak i záporný výsledek pátracích akcí žárlivce končí pro něho vždycky fiaskem.

Miroslav Plzák,
český psychiatr a publicista (nar. 1925)

Žena krásná a věrná je tak ojedinělá jako překlad poezie. Překlad obyčejně není hezký, když je věrný, a není věrný, když je hezký.

William Somerset Maugham,
anglický spisovatel a dramatik (nar. 1874)

KDYŽ MI BYLO NĚCO PŘES ČTYŘICET LET, dostala se mi do rukou kniha francouzského autora Jeana Dutourda Hrůzy lásky (Mladá fronta, 1981). Těch 670 stránek jsem přečetl během několika dní. Překlady francouzské beletrie byly v té době u nás vzácností a toto dílo jsem považoval za pravý literární klenot. Možná také proto, že právě v té době jsem se seznámil s Miroslavem Plzákem, o patnáct let starším kolegou, který mě kamarádsky celý zbytek života zasvěcoval do problematiky partnerských vztahů, nevěry a žárlivosti. Dutourdovo literární veledílo téměř geniálně doplňovalo Mirkovy dlouholeté poradenské zkušenosti s partnerskou nevěrou. S nefalšovaným francouzským espritem pojatá nevěra se jevila jako ideální doplněk Plzákova pragmatického výkladu. Celé desetiletí před Hrůzami lásky totiž vyšel Plzákův Othellón aneb manuál o žárlivosti (Avicenum 1972), kterou jakýsi anglický recenzent nazval Czech Bible of infidelity and jealousy, tedy pravou žárliveckou a nevěrnostní Biblí.

Od té doby u nás vyšlo třináct dalších knih pojednávajících o partnerské nevěře. Je to jistě slušná literární žeň svědčící o tom, jak nevěra naší společností hýbe, jak je toto téma trvale živé a aktuální. Pro mne je osobně nesmírně zajímavé vracet se k této literatuře s určitým časovým odstupem. Dutourdovy Hrůzy lásky čtu dnes po více než třiceti letech s naprosto jinými pocity. Na celou problematiku nevěry se dívám optikou mnohaletých zkušeností z poradenské činnosti, z hlediska dlouholetého soudního znalce a jako účastník nesčetných diskusí s klienty, s příbuznými a známými.

Také tato kniha Nevěra a co s ní zasloužila několik nových pohledů, které zúročují odkaz mého nezapomenutelného přítele a učitele Miroslava Plzáka. Připisuji mu tedy toto nové vydání knihy in memoriam.

1. Úvod

Několik slavných citátů bylo uvedeno již na začátku. Snad by se slušelo citovat ještě nejslavnějšího sexuologa všech dob – Járu Cimrmana:

„Oč by bylo více síly

pro sekery, dláta pily,

pro lopaty, pro motyky

nebýti té erotiky.“

A zbývá pak už jenom známý Murphyho zákoník. Tento všeplatný spis ve speciálních paragrafech týkajících se manželské sexuality uvádí tři skutečnosti:

1. Podle anekdot nedochází k manželskému sexu proto, že manželka nechce.

2. Ve skutečnosti to ovšem bývá tak, že nechce manžel.

3. Přesněji řečeno, manželka chce někdy jindy a manžel zase s někým jiným.

Dovolte mi, abych k tomu dodal ještě čtvrtý paragraf:

4. Dost často se stává, že každý z nich chce někdy jindy a hlavně s někým jiným.

Nestejná intenzita sexuálních zájmů a potřeb je opravdu každodenním chlebem veškerého sexuologického poradenství. Případy naprosté partnerské sexuální shody jsou po několika letech společného soužití vzácnější než zatmění slunce. Zatímco v dřívějších dobách se nejen frekvence pohlavních styků, ale i celý intimní život podřizoval výhradně přáním muže, dnes platí ve vyspělých zemích světa pro ženy sexuální rovnoprávnost.

Ještě před půl stoletím slušně vychované ženě nepříslušelo dát najevo intimní touhu. Možná, že starší ještě pamatují pravidlo „Sedávej, panenko, v koutě, budeš-li hodná, najdou tě!“ Dnes je každému jasné, že panenku sedící v koutě nikdo hledat nebude. Panenka musí z kouta ven, tam musí pak sama hledat a svádět. Ne nadarmo se říká, že moderní muž nebývá zpravidla dobyvatel, ale spíše sběratel. V otázce věrnosti často dnes panuje i mezi mladými lidmi jakási skepse. Jedna vysokoškolská studentka nedávno do své seminární práce napsala: „Jistě mohu vyžadovat od partnera bezmeznou věrnost, oddanost a obdiv, ale bude mi to k něčemu dobré? Kdo někdy, byť jen myšlenkově, nezatoužil po pocitech vzrušení nebo napětí z nevěry, nebyl přitahován někým jiným? Vždyť zakázané ovoce nejlíp chutná…“ Její o několik let starší a zkušenější kolegyně pak přiznává, že již měla v životě možnost vyzkoušet obě role – jak nevěrnice, tak i zhrzené, podváděné a obelhávané partnerky. Tato životní zkušenost ji pak přivedla ke konstatování, že monogamní partnerský vztah je vlastně proti přírodě. A toto, prosím, prohlašuje žena!

Základní etický princip prastaré lidské moudrosti však praví, že důležitou podmínkou kvalitního partnerského vztahu je vzájemná věrnost. Tu je ovšem velice nesnadné definovat. Většinou se tím rozumí fyzický i citový vztah k jednomu partnerovi či partnerce. Pokud se pak naváže takový vztah ještě k někomu jinému, označuje se to za nevěru. A nad tímto citátem se mohou ovšem dva hádat, protože tím citovým a fyzickým vztahem totiž každý může myslet něco jiného. Pokud se na tom neshodneme v akademické debatě, tak to ještě není nejhorší. Tragická situace nastává, když se na tom nemohou shodnout ani ti dva jedinci, kteří jsou sami v tom vztahu zainteresovaní.

Většina statistik vypovídá o tom, že celoživotní věrnost dokáže dodržet jen asi 3–4 % párů. O důvodech této věrnosti je ovšem možno jenom spekulovat. Často zde hraje roli hluboká náboženská víra, jindy tato celoživotní věrnost může maskovat vrozenou frigiditu nebo impotenci. Znamená to tedy, že prakticky každý člověk se s nevěrou ve svém životě setká a pokud se sám nezařadí do zástupu nevěrníků, bude tímto jevem zasažen ve svém nejbližším okolí.

Na internetových vyhledávačích najdete pod heslem „nevěra“ více než milión odkazů, zatímco „věrnost“ jich zobrazí sotva třetinu. Znamená to snad, že nevěra je více než třikrát častější? O problému „nevěra manželky“ se můžete poučit na téměř sto tisíci stránkách, zatímco „nevěrou manžela“ se jich zabývá o třetinu méně. To taky o něčem vypovídá. Potěšitelné je, že tématy „nevěra – a co dál“ a „nevěra a co s ní“ se zabývá také tři sta tisíc internetových odkazů.

Už dříve jsem uvažoval o tom, zda nebude tato kniha jakýmsi nošením dříví do lesa. Proč kupovat knížku, když stačí jenom kliknout na internet? Úspěch prvního vydání mne však přesvědčil o tom, že slova, která letí vzduchem a přistanou na naší obrazovce, jsou vlastně „muška jenom zlatá“, zatímco kniha, kterou může člověk vzít do ruky a ohmatat, představuje pevnější a trvalejší pramen poznání. Internet přináší spoustu informací, ale bohužel také dosti dezinformací. Ať vám tedy tato kniha slouží jako spolehlivý zdroj názorů, které samozřejmě nemohou být věčně platné vždy a všude. Nicméně zasluhují aspoň o nich přemýšlet.

2. Nevěra ve starověku,
v Bibli a v Koránu

Pojem partnerské nevěry se v dějinách lidské společnosti objevuje až s výskytem monogamního manželství. Takové párové manželství, ve kterém spolu trvale žijí jeden muž a jedna žena je sice v oblasti naší civilizace nejvíce rozšířená forma soužití, z historického hlediska je však daleko častější mnohoženství. V současné době je rozšířené zejména tam, kde převládá touha po mnoha dětech a nedostatek pracovních sil.

Naše kultura se právem pyšní tím, že jejím základem jsou kulturní zvyky starého Řecka. Tam to ovšem zejména po ideologické stránce nevěry nebylo zrovna ideální. Vzpomeňme jen na promiskuitní morálku olympských bohů. Zeus, nejmocnější z bohů, byl zároveň i bohem nejplodnějším. Z jeho četných manželství, cizoložství a všelijakých sexuálních pletek s bohyněmi i pozemšťankami vzešlo početné potomstvo. Ty pletky na Olympu by jim ještě člověk odpustil, ale co třeba taková pozemšťanka Alkméné? S tou obcoval Zeus v podobě jejího vlastního manžela, který dlel právě na válečné výpravě. Ten skutečný manžel se jmenoval Amfitryón a když se následujícího dne vrátil domů, jaké bylo jeho překvapení, když mu manželka sdělila, že s ním strávila už minulou noc! Po devíti měsících pak porodila Alkméné dvojčata. První dvojče byl Héraklés, syn boha Dia, a druhý byl Ifiklés. Aniž bylo třeba vyšetřovat DNA, ten Ifiklés byl manželským dítětem, které zplodil ten paroháč Amfitryón. Ejhle, první případ takzvané superfetace – dvojvaječná dvojčata a každé má jiného otce. Je to sice velice vzácné, ale stát se to může.

Bůh Zeus při svých sexuálních eskapádách na sebe bral různé podoby. Princeznu Európé unesl v podobě býka, princeznu Íó oplodnil v podobě oblaku, s princeznou Danaé obcoval v podobě zlatého deště, princeznu Antiopé pak potkal a oplodnil jako satyr v lesnatém pohoří.

V řecké mytologii má tedy nevěra s bohyněmi, nymfami a smrtelnými ženami opravdu božský původ. Ale ani homosexuální styky nebyly tomuto vládci Olympu cizí. Zeus proměněný v orla unesl prince Ganyméda, nejkrásnějšího ze smrtelných lidí, do kterého se zamiloval. Unesl ho na Olymp a daroval mu věčné mládí. A aby tam jenom tak zbůhdarma nelelkoval, dostal tento krasavec na plný úvazek funkci olympského číšníka. Celkem slušná kariéra.

Za mých mladých let se tradoval jeden dobrý vtip, na který se už zapomnělo. Týkal se odpovědi na otázku „Jak souložili staří Římané?“ Většinou to nikdo nevěděl a přitom je odpověď velice prostá a samozřejmá: „Staří Římané souložili prokazatelně hůře než mladí Římané“. Že jste se tomu po létech už ani nezasmáli? Není divu. Ten hloupý vtip jenom jakousi oklikou ilustruje skutečnost, že se v sexualitě za těch dva tisíce let toho zase příliš nezměnilo. Nezměnily se sexuální zvyky, nezměnila se ani partnerská nevěra.

Také náboženství starých Římanů se vyznačovalo četnými sexuálními symboly a různými případy nevěry se to tam jenom hemžilo. Vždyť už samotné slovo amor znamená nejenom lásku, ale také žádost a touhu. Bůh Amor je pak bohem nejenom heterosexuální, ale i homosexuální lásky. Tento všemocný bůh je ovšem vyzbrojen lukem a toulcem se šípy, což jsou nesporně mužské atributy varlat, penisu a spermatu.

Skutečný intimní život ve starověkém Římě však nepostrádal určitých oklešťujících pravidel. Zákony byla podporována manželská věrnost. Už za prvních císařů pozbývaly nevěrné ženy polovinu věna a třetinu svého jmění. Navíc pak byly posílány do vyhnanství na některý ostrov. Za císaře Konstantina se nevěrné ženě dokonce stínala hlava, za Justiniána pak stačilo mrskání a vězení. Manžel se mohl pomstít usmrcením nebo vykleštěním cizoložníka. Některým prý stačilo jenom zmrzačení jeho nosu. Plastická chirurgie byla v té době jenom v plenkách.

Různá míra potrestání nevěry pro muže a pro ženy se táhne jako červená nit všemi staletími a všemi náboženstvími. Také islám dává jednoznačně přednost muži před ženou. Islám proto povoluje mnohoženství, manželské právo dovoluje svobodnému muslimovi až čtyři zákonné manželky a nadto libovolný počet otrokyň – konkubín. Mnohoženství proroka Muhammada s devíti ženami a dvěma konkubínami bylo jenom jakési privilegium, které bylo uděleno samotným Alláhem prostřednictvím mimořádného zjevení.

Se svou manželkou Aišou začal žít v padesáti letech, dotyčné bylo tehdy devět let. Do domu svého postaršího manžela si vzala i své dětské hračky. Aiša byla v pozdější době neprávem podezírána z manželské nevěry vůči Muhammadovi. Prorok zjistil nevinu své mladistvé manželky, když mu Alláh sdělil, že každé obvinění z cizoložství musí být doloženo čtyřmi svědky. Kdo by svědectví nepředložil, má být veřejně zmrskán. Předepsáno je osmdesát ran bičem.

Podle Koránu sám Prorok prohlásil, že tři věci jsou pro jeho oko z tohoto světa nejmilejší: dobré vůně, něžný sex a modlitba. Již tady vidíme veliký rozdíl proti křesťanům, protože jejich Hospodin z těchto tří věcí uznává pouze modlitbu a z vůní dává přednost výhradně kadidlu a kouři ze zápalných obětí.

Křesťanský Hospodin nepochybně požaduje genderovou nerovnost, ve všem dává přednost muži. Islám však tuto mužskou přednost naprosto zabsolutizoval. Muž má před ženou přednost nejen na zemi, ale i v nebeském ráji. Na rozdíl od nebe křesťanského, kde budou věřící hlavně zpívat písně velebící Hospodina, budou v muslimském ráji muži zahrnuti i četnými smyslovými požitky. Alláhovi příznivci se tam žení s krásnými rajskými pannami nepomíjejících půvabů – huriskami. Každý zesnulý muslim může s každou z nich souložit tak často „jako se ve dnech ramadánu postil a nadto kolik dobrého díla vykonal“.

Z anatomických detailů dotyčných souložnic je zapotřebí vyzvednout jejich stále znovu se obnovující panenství. Tyto dívky budou mít podle Koránu velké černé oči, plná ňadra, budou pěkně vonět, a navíc budou stále mladé. Kam se na to hrabe křesťanské nebe, kde bude mít věřící možnost komunikace tak nanejvýš s několika svíčkovými bábami.

Ale i na zemi to mají muslimové, samozřejmě jenom muži, o něco lehčí. Tak například k rozvodu stačí třikrát po sobě vyslovit zapuzující formuli. Doporučuje se mezi těmito zapuzeními měsíční časový interval, aby ten rozvod nebyl příliš zbrklý. Pro rozvedené ženy existuje určitá čekací doba, než vstoupí do nového manželství. Tato čekací doba pro rozvedenou ženu trvá podle medínské súry Kráva po tři menstruační periody. Tím se má jednoznačně vyloučit, aby žena vstupovala do nového manželství těhotná s předchozím partnerem.

Nejzajímavější je pro muslimy možnost takzvaného dočasného manželství. Kromě legitimního manželského svazku může muslim uzavřít manželství na základě smlouvy na dobu určitou. Podle předem určeného data toto manželství automaticky skončí a žena dostane předem dohodnutou nezdaněnou odměnu. Do tohoto svazku většinou vstupují muži, kteří se přechodně zdržují v cizině a jsou dočasně vzdáleni od své rodiny.

Islámský Boží zákon, soubor norem, který obsahuje návod k tomu, jak být dobrým muslimem, se nazývá šaría. Představuje státní i náboženské právo. O postním měsíci se musí každý plnoletý a zdravý muslim denně od východu do západu slunce zdržet pohlavního styku. Pohlavní styk je zakázán rovněž v době menstruace, označované Alláhem za „neduh“ nebo „vadu“. Zachovávat cudnost znamená udržovat pohlavní styk s vlastními manželkami a otrokyněmi – konkubínami. Polygamní manželské právo dovoluje svobodnému muslimovi až čtyři zákonné manželky a nadto libovolný počet konkubín. Zakázáno je takzvané smíšené manželství. Žádný muslim nebo muslimka nesmí vstoupit do manželství s nevěřícím partnerem. Zatímco muslimky mají striktně zakázáno uzavřít manželství s nemuslimem, má muslim povoleno uzavírat manželství s ženami vyznávajícími náboženství „lidu Knihy“, tj. se židovkami a křesťankami.

Vzhledem k tomu, že v reprodukčním věku je v populaci většinou stejný počet mužů a žen, může mít polygamie i nepříznivé sociální následky. Kromě revolucí a terorismu může působit také na zvýšenou emigraci mužů, kteří odcházejí hledat partnerky do zemí, kde monogamie způsobí, že mají „relativně dost“ partnerek.

V Bibli je mnohoženství pokládáno za samozřejmost. Praotec lidu Izraele patriarcha Abraham byl manželem Sáry, což vůbec nepřekáželo tomu, aby se s egyptskou služkou Hagar stal otcem Izmaele. Když mu pak jeho až dosud neplodná žena v devadesáti letech porodila syna Izáka, rázem zapudil nejen služku Hagar, ale i syna Izmaele. Po smrti Sáry pak vstoupil do nového manželství s Ketúrou. S tou měl pak šest synů a se svými souložnicemi zplodil pak ještě další mužské potomky. Není divu, že po všech těchto rozmnožovacích výkonech pak podle První knihy Mojžíšovy zemřel ve věku 175 let „sytý svých dnů“ (Gn,25,1-9). S nějakou nevěrou se patriarcha pochopitelně netrápil.

Všemocný Jahve sice nařídil Mojžíšovi, že budoucí král Izraelitů nesmí mít „mnoho žen, aby se jeho srdce neodvrátilo od Boha“ (Dt,17,17), zakladatel dynastie král David, praprapradědeček Ježíše Krista, si to moc k srdci nevzal. Vedle své první ženy Míkal si pak po svém královském pomazání vzal ještě šest dalších žen z Chebrónu a se všemi zplodil potomstvo, s každou jednoho syna (2S,3,2-5). Ale to ještě není všechno. Podle Druhé knihy Samuelovy si v Jeruzalémě vzal ještě další ženiny a ženy (ty první legálně, ty druhé zřejmě jenom tak bokem). S těmi se stal otcem ještě jedenáctkrát (2S,5,13-15).

Tento nepřehledný zástup žen, ženin a dětí zřejmě „neodvrátil srdce krále Davida od Boha“. Dokonce mu Jahve zřejmě odpustil i výslovné cizoložství. To je ovšem biblická pikantní příhoda, která opravdu stojí za zaznamenání.

Davidova armáda zrovna válčila, hubila Amónovce, a v předních liniích stanul jakýsi Urijáš. Zatímco válčil, zůstala sama doma jeho manželka, která se jmenovala Batšeba. A teď už opět promluví Druhá kniha Samuelova: „Jednou k večeru vstal David z lože a procházel se po střeše královského domu. Tu spatřil ze střechy ženu, která se právě omývala. Byla to žena velmi půvabného vzhledu. David si dal zjistit, kdo je ta žena. Ptal se: ,Není to Bat-šeba, manželka Urijáše?‘ David pak pro ni poslal posly. Ona k němu přišla a on s ní spal; očistila se totiž od své nečistoty. Potom se vrátila do svého domu. Ta žena však otěhotněla a poslala Davidovi zprávu: Jsem těhotná“ (2S,11,2-5).

Tak to byl tedy průšvih. Manžel ve válce a dítě na cestě. Co teď? Král David povolal z války Urijáše na jakousi dovolenou a přemlouval ho, aby šel domů a spal se svou ženou. Urijáš však odmítl, protože považoval za nečestné požívat pohodlí vlastního domu, když jeho spolubojovníci snášejí válečné útrapy a spí ve stanech. Nepomohlo, ani když ho král David opil. Urijáš spal s Davidovým služebnictvem a do svého domu nezašel.

A co tedy nakonec král David? Ráno napsal veliteli Jóabovi dopis a poslal jej zapečetěný po Urijášovi. V tom dopise psal: „Postavte Urijáše do nejtužšího boje a pak od něho ustupte, ať je zabit a zemře“ (2S,11,14-15). Královské rozkazy je nutno plnit. A bylo po Urijášovi.

Konec této příhody však aspiruje na scénář hollywoodského filmu. Opět doslova biblický text slova božího: „Když Urijášova žena uslyšela, že její muž Urijáš je mrtev, naříkala nad svým manželem. Jakmile však smutek pominul, David pro ni poslal, přijal ji do svého domu a ona se stala jeho ženou. Porodila mu pak syna“ (2S,11,26-27).

Ale ještě není konec. Písmo svaté Starého zákona obsahuje ještě První a Druhou knihu královskou a hned v té první se dozvíme, jak král David dopadl na stará kolena. Král David zestárl a dosáhl vysokého věku. Přikrývali ho pokrývkami, ale nemohl se zahřát. Proto mu jeho služebníci navrhli: „Ať vyhledají králi, našemu pánu, panenskou dívku, aby byla králi k službám a opatrovala ho; bude též uléhat po tvém boku a zahřívat krále, našeho pána.“ Hledali tedy po celém izraelském území krásnou dívku, až našli Šúnemanku Abíšagu a přivedli ji ke králi. Byla to překrásná dívka; opatrovala krále a obsluhovala ho. Král ji však nepoznal (1Kr,1,1-4).

Slovo boží se zde vyjadřuje nadmíru cudně. Originální text to místo uléhání Abíšagy neoznačuje „po tvém boku“, ale „ve tvém klínu“. A to, že David Abíšagu „nepoznal“, neznamená jeho onemocnění Alzheimerovou chorobou, ale Bible chce říci, že s touto krasavicí nesouložil. Jistě by bylo zajímavé zjistit mechanismus toho tělesného zahřívání stařičkého krále Davida. Osobně si myslím, že se jednalo o nekoitální, nesouloživý sex. Zda i takovéto tělesné obcování je možno považovat za nevěru, pokusím se probrat později.

Po králi Davidovi usedl na izraelský trůn jeho syn a nástupce Šalomoun. To se stalo někdy kolem roku 965 před Kristem a je to tedy už docela dobře historicky zmapovaná doba. A pokud opět zalistujeme v biblickém textu, tak zjistíme, že ve svém sexuálním životě Šalomoun nejen kráčel ve šlépějích svého královského otce Davida, ale ještě ho několikrát překonal. V 11. kapitole První královské knihy se dozvíme, že „král Šalomoun měl mnoho žen: sedm set kněžen a tři sta ženin“ (1Kr,11,3). Těmi tisíci milenkami tedy tento přeborník překonává nejen moderní soudobé proutníky, ale i třeba takového dona Juana, Giacoma Casanovu, bývalé čínské císaře i soudobé arabské šejky.

Starý zákon ostatně oplývá i jinými zajímavými sexuálními historkami, kde se to hemží nevěrou, falešnou identitou milenky i křivým obviněním. Biblické čtení tak může být ještě dnes často zajímavější než milostné příběhy dnešních celebrit popisované v bulvárním tisku nebo nějaký televizní seriál, v němž při 186. pokračování zjistíme, že tam vlastně už souloží každý s každým.

Vzpomínám si, že už jako malé chlapce nás při povinném náboženství nejvíce zajímal příběh Josefa a Putifarovy ženy. Zkráceně vám ten příběh připomenu. Podle První knihy Mojžíšovy (37,36) byl Josef na základě jednání svých žárlivých a zločinných bratrů prodán do Egypta, kde skončil jako otrok faraónova dvořana Putifara. Ten Putifar měl na faraónově dvoře dost vysokou šarži, byl velitelem tělesné stráže. Josef nezůstal dlouho prostým otrokem, ale Hospodin zařídil, že dost brzy povýšil na jakéhosi hlavního správce. Na co sáhl, to se mu dařilo, kromě toho byl „krásné postavy a krásného vzhledu“.

Ta Putifarová se do Josefa zahleděla a několikrát ho vybízela slovy „Spi se mnou!“ Její manžel byl totiž podle všeho kleštěnec, eunuch, což byl tenkrát zřejmě kvalifikační předpoklad vysokého funkcionáře faraónova dvora. Třebaže se Putifarka nabízela Josefovi den co den, on ji stále odmítal s tím, že přece když mu byla svěřena tak významná funkce vrchního správce, bude ochotně a rád spravovat Putifarovi všechno kromě manželky. Jednou byl Josef s Putifarovou sám doma a ona se zase na něho vrhala a při tom svádění mu dokonce strhla šaty z těla. Josef utekl zřejmě jenom ve spodním prádle a ta baba začala volat o pomoc, že ji chtěl znásilnit. Přiběhli sluhové a ona jim pravila „Hleďte, přivedli nám Hebreje, a on se u nás bude miliskovat! Přišel za mnou a chtěl se mnou ležet. Proto jsem se dala do takového křiku. Jak slyšel, že se dávám do křiku a volám, nechal svůj oděv u mne, utekl a vyběhl ven“ (Gn,39,14--16). Totéž pak vyprávěla svému manželovi, který vzplanul hněvem a zavřel Josefa do pevnosti. „Ale Hospodin byl s ním, rozprostřel nad ním své milosrdenství a zjednal mu přízeň u velitele pevnosti; ten Josefovi svěřil všechny vězně v pevnosti. Řídil vše, co se tam mělo dělat“ (Gn,39,21-22).

Takže nakonec celkem všechno dobře dopadlo. Hospodinova přízeň učinila z Josefa vězeňského bachaře a „všemu, co činil, dopřával Hospodin zdaru“. Zajímalo by mne, zda by mu dopřál taky zdaru, kdyby té svůdnici Putifarové vyhověl a navázal s ní milostný poměr.

A na závěr této starozákonní kapitoly bych vás nerad ochudil o parodii svatého Písma jak ji sepsal Cavanna, mistrně přeložil Dušan Havlíček a roku 2003 vydalo nakladatelství Paseka. Verš 12,3,21 líčí sexuální strádání Putifarovy manželky v posteli, přestože byla velmi hrdá, že je manželkou tak velikého eunucha. „Jenže o nocích s kulatým měsícem v úplňku jí vaječníky řvaly v břiše a v dálce jim odpovídaly vaječníky jiných manželek hodnostářů, a její děloha vulvou vyplivovala spalující plameny, a Putifarka hryzla matrace, a lezla po zdi, a škrábala Putifarovy tváře, a proklínala Putifarův podbřišek, a zkoušela mu řemínky připevnit hůlku, ale to dobře nedrželo, a tak hůlkou tloukla Putifara a Putifar viděl, že není tak docela šťastná, a říkal si, že srdce ženy je nevyzpytatelné.“

Písmo svaté rozhodně není nudné čtivo.

3. Cizoložství
z křesťanského hlediska

Nastupující křesťanství s nevěrou krutě zatočilo. Mravní požadavky kladené na křesťany jsou jasně obsaženy už ve starozákonních textech. Křesťané užívají pro nevěru termínu „cizoložství“. Z deseti přikázání se takzvaného cizoložství týkají dvě. Především platí přikázání „Nesesmilníš“ (Ex,20,14), konkrétně pak „Nebudeš dychtit po ženě svého bližního“ (Ex,20,17). Ten sedmnáctý verš pak ještě zahrnuje kromě ženy bližního také zákaz dychtění po jeho otroku a otrokyni, což u nás dnes už nepřipadá v úvahu, dále dychtění po jeho býku nebo oslu, to už by se občas mohlo i v současné době vyskytnout. Zato touha po něčem jiném, co patří bližnímu, která je rovněž v tomto verši starozákonního Exodu zmíněna, je asi nejčastější hřích, který přetrvává staletí i tisíciletí.

S rostoucí mocí křesťanství ve středověku došlo k upřesnění „smilstva“. Katolický katechismus dává jednoznačnou odpověď ve smyslu, že „všechna nemravnost je Bohem prokleta a že ji máme nenávidět a žít cudně ve svatém stavu manželství nebo mimo něj“. Smilstvem jsou dokonce i „necudné myšlenky“. Dokonaným hříchem je dobrovolný pohlavní styk dvou svobodných osob a dále pak cizoložství, což je pohlavní styk jednoho z manželů se třetí osobou. K dokonaným hříchům „proti přirozenosti“ se počítá poluce, to jsou všechny případy plného pohlavního ukojení s výronem semene, ale bez pohlavního styku, dále homosexualita (sodomie), tj. soulož s osobou stejného pohlaví a bestialita, tj. soulož člověka se zvířetem. Sexuologové dnes tento styk nazývají zoofilií. Je zajímavé, že dodnes je pohlavní styk se zvířetem některými lidmi považován za nevěru.

Vzhledem k tomu, že celý křesťanský středověk se vyznačoval ukrutností, byla i nevěra trestána strašnými tresty. Ve Španělsku a Portugalsku byl nevěrný muž často smrtelně zraněn na pohlavních orgánech, zatímco žena byla často odsuzována k trestu smrti. Ve Francii se neměřilo všem stejným metrem. Zatímco prostý lid byl nemilosrdně trestán a často i mučen, ženy z vyšších kruhů byly za nevěru odsouzeny k pobytu v klášteře, ale manžel je mohl navštěvovat, popřípadě jim odpustit a znovu je vzít k sobě.

V 18. století přísné tresty poněkud polevily a nevěra byla trestána jen tehdy, pokud byla doprovázena přitěžujícími okolnostmi. Někdy to na venkově a na malých městech vypadalo téměř jako zábavná podívaná. Nevěrná žena byla natřena lepidlem nebo medem, obalena v peří a takto byla vystavena na pranýři nebo voděna po ulicích. V některých zemích si tu podívanou zpestřili tak, že muže i ženu uvázali společně na osla.

Názor katolické církve na veškerý pohlavní život mimo manželství se po staletí nezměnil. Dodnes je považován za nemravný. Britský filosof Bertrand Russell (1872-1970) prohlásil, že tento názor neodpovídá biologickým zákonům a představuje jakousi chorobnou úchylku. Jeho důsledné dodržování vede k nezdravým názorům na život a často může způsobit i duševní poruchy v důsledku výčitek svědomí.

Podle učení katolické církve je jedinou pohnutkou, která může ospravedlnit pohlavní styk, touha po zákonném potomstvu. Zplození dítěte ospravedlňuje pohlavní styk i v případech, kdy je doprovázen krutostí. Tedy i v případech, že žena třeba pohlavní styk nenávidí. Dokonce i tehdy, když je ohrožena v důsledku těhotenství třeba i smrtí. Muž je podle katolického katechismu oprávněn dožadovat se manželských sexuálních práv současně se zákazem jakékoliv antikoncepce, i když nedostatek prostředků může vést ke krajní bídě.

Katolické náboženství definuje také podrobně všechny hříchy proti cudnosti, kam patří i pohledy, dotyky, objímání, polibky, hovory, písně a četba. Takzvaný neblahý pohlavní chtíč nepovzbuzují různé části těla stejně. Z anatomického hlediska se tedy dělí na oblasti počestné (obličej, ruce, nohy), méně počestné (ňadra, záda, ramena, stehna) a nepočestné (pohlavní orgány a partie, které jsou jim blízké). „Počestné“ a „nepočestné“ části těla se rozlišují nejen při doteku vlastního nebo jiného těla, ale také při pohledu na vlastní nebo cizí tělo. Podle katechismu to znamená: „Dívat se na nepočestné části těla osob téhož pohlaví letmo nebo ze zvědavosti je všední hřích. Smrtelným hříchem je však, pokud se jedná o osobu druhého pohlaví. Výjimku tvoří pohledy neúmyslné, zdálky, krátce, letmo, nebo pohledy na malé dítě.“

Největším katolickým odborníkem na sexuální hříchy byl právník a biskup Alfons Maria z Liguori (1696-1787). Nejedná se však o nějaké více než tři sta let staré názory. Alfons z Liguori byl v roce 1871 prohlášen za svatého (svátek má 2. srpna) a ještě v roce 1950 byl papežem Piem XII. prohlášen za patrona všech zpovědníků a moralistů. Jeho hlavní dílo Theologia moralis má šest svazků a dočkalo se už více než sedmdesáti vydání. Podle jeho kritérií postupují dodnes všichni katoličtí zpovědníci. Je zajímavé, že je zde tíže hříchu posuzována podle toho, z jaké vzdálenosti „nepočestné části těla“ pozorujeme. Se zkracováním pozorovací vzdálenosti se dopouštíme stále těžšího a těžšího hříchu. Bohužel jsem v tomto díle nenašel polehčující okolnosti pro lidi se zrakovou vadou, kteří třeba ty nepočestné orgány vidí rozmazaně a nedokážou pohled patřičně zaostřit. Zato je zde úvaha o tom, zda je smrtelným hříchem odpírat čtvrtou soulož v průběhu jedné noci, nebo naopak zda je možno považovat za hřích odmítnout soulož tomu, kdo ji požaduje pětkrát za měsíc.

Pokud se týče uzavření a eventuální rozluky manželství, choval se Ježíš Kristus podle vlastních biblických vyjádření ve srovnání se starozákonní mojžíšovskou praxí poměrně pokrokově. Možnost rozluky totiž dříve existovala pouze pro muže, nikdy ne pro ženu. Ježíš z tohoto hlediska hodnotil obě pohlaví stejně, odmítal vystavení rozlukového listu ze strany muže, považoval to za pohrdání ženou. Formulace „co Bůh spojil, člověk nerozlučuj“ se dodnes používá jako zaklínací mantra při uzavření křesťanského sňatku.

Ježíš byl také kupodivu poměrně shovívavý k manželské nevěře. Můžeme to dokázat na slavném příběhu ženy, přistižené při cizoložství. Farizeové a zákoníci tuto ubožačku přivedli před Ježíše, aby se zeptali na jeho názor: „Mistře, tato žena byla přistižena jako cizoložnice. V zákoně nám Mojžíš přikázal takové kamenovati. Co říkáš ty?“ Tato obžaloba je pozoruhodná ze dvou hledisek. Především už tou jakousi pochybností o té nutnosti kamenovat, ale hlavně se pro nás objevuje otázka: co se asi stalo s tím cizoložníkem? K takovému hanebnému činu jsou přece zapotřebí dva. A ten darebák se zatím někam vytratil nepotrestán. A co na to Pán Ježíš? Tak ten ty farizeje opravdu asi překvapil. Napřed prý jenom cosi psal prstem po zemi a potom pravil: „Kdo z vás je bez hříchu, první hoď na ni kamenem!“ Kolik si myslíte, že přiletělo kamenů? Ani jeden. Ti dobráci se jeden po druhém tiše vytratili a Ježíš zůstal s tou ženou najednou úplně sám. Dělal jakoby nic a jenom tak mimochodem se zeptal: „Ženo, kde jsou ti, kteří na tebe žalovali? Nikdo tě neodsoudil?“ Ona řekla: „Nikdo, Pane.“ A Ježíš tomu nasadil korunu: „Ani já tě neodsuzuji. Jdi a už nehřeš!“ (J,8,3-11).

Ono asi záleželo na tom, v jaké byl Pán Ježíš zrovna náladě, protože podle evangelisty Matouše posuzoval nevěru mnohem přísněji. Skutková podstata cizoložství nespočívá podle tohoto biblického tvrzení ve vlastním pohlavním styku, ale je dána už předchozí žádostivostí v nitru člověka: „Já však vám pravím, že každý, kdo hledí na ženu chtivě, již s ní zcizoložil ve svém srdci“ (Mt,5,27). Tak to je tedy opravdu přísné kritérium nevěry.

Ještě přísnější byl ovšem svatý Pavel, který hlásá pro muže ideál bezženství a manželství uznává jen v krajním případě jako lék a ústupek nevyhnutelnému smilstvu. Zajímavou morálku hlásá jeho 1. list Korintským, napsaný asi dvacet let po Ježíšově smrti:

„… Je pro muže lépe, když žije bez ženy. Abyste se však uvarovali smilstva, ať každý má svou ženu a každá svého muže. Žena nemá své tělo pro sebe, ale pro svého muže. Podobně však ani muž nemá své tělo pro sebe, ale pro svou ženu. Neodpírejte se jeden druhému, aby vás satan nepokoušel, když byste se nemohli ovládnout. To ovšem říkám jako ústupek, ne jako příkaz. Přál bych si totiž, aby všichni lidé byli jako já (tj. neženatí)… Svobodným a vdovám pravím, že je pro ně lépe, když zůstanou jako já. Je-li jim zatěžko žít zdrženlivě, ať vstoupí v manželství, neboť je lepší žít v manželství než se trápit.“ (1.Kor.7,1-9)

Nejlepší je pak 38. verš tohoto mravoučného Pavlova traktátu: „Takže kdo se ožení se svou snoubenkou, jedná dobře, ale kdo se neožení, udělá lépe.“ (1.Kor.7,38). Dnešní feministky by si asi ten 1. list Korintským nedaly za rámeček. Zejména by asi protestovaly proti tomuto poučení: „Jako ve všech obcích Božího lidu, ženy nechť ve shromáždění mlčí. Nedovoluje se jim, aby mluvily; mají se podřizovat, jak to říká Zákon. Chtějí-li se o něčem poučit, ať se doma zeptají svých mužů. Ženě se nesluší mluvit ve shromáždění“ (1.Kor.14,33-35).

Jistě tedy není divu, že už od 3. století spočívalo vedení křesťanských obcí a vykonávání bohoslužeb výlučně v rukou mužské církevní hierarchie. Vášnivé spory o možnost připouštění žen ke kněžskému svěcení se v římskokatolické církvi vedou dodnes. Důvody prý nevyplývají ani tak z listů svatého Pavla, jako spíš v jakési tradici církevní praxe, která poukazuje na to, že Ježíš přece nepovolal žádnou ženu ani mezi svých dvanáct apoštolů.

Katolickému náboženství bývá právem vytýkána jakási mytizace sexuální morálky ve smyslu, jako by každý sexuální styk v manželství byl automaticky mravný. Vždyť přece i v manželství závisí intimní vztahy také na morálních a společenských vztazích uvnitř tohoto svazku. Pokud jde tedy o pohlavní styk „z povinnosti“ a nikoliv z citu, pak je nepochybně stejně nemravný. A možná i nemravnější než případná manželská nevěra. Pokud se nějaký člověk stává pouze nástrojem uspokojení toho druhého, jedná se zcela jasně o nemravnost, i když katolický katechismus o takovéto nemravnosti nepojednává.

Manželské nevěry se v desateru týká ještě přikázání deváté. Toto přikázání zakazuje „požádat manželky bližního svého“. Vzpomínám si, že když jsme se to desatero v náboženství už v obecné škole učili, nebylo nám to „požádání“ dost jasné. Dnešní křesťan ovšem dobře ví, že může manželku bližního požádat, aby mu třeba skočila pro pivo, nesmí ji však požádat o pohlavní styk. Tedy požádat může, ale je to hřích. Je zajímavé, že je tomuto „požádání“ věnováno celé přikázání, což je nutno považovat za jakousi sexuální diskriminaci. Cožpak manželka může manžela bližní své požádat? S takovým požádáním se asi v desateru vůbec nepočítá.

Rozdělování mužské a ženské sexuality je zejména pro katolickou věrouku naprosto typické. O ženském pohlaví se totiž církevní otcové vyjadřují nadmíru neuctivě a nelichotivě. Sám Tomáš Akvinský totiž považuje ženu za „zmrzačeného muže“. Tento nesmysl zdědil už od Aristotela a věří, že už zplození ženy je ovlivněno špatným stavem látky nebo nějakou vnější změnou, např. kvůli vlhkému jižnímu větru. Také počet svatých mužů je v katolickém kalendáři mnohem vyšší než počet svatých žen. Světice se navíc ještě rozlišují na panny a nepanny. Ty první jsou nesporně cennější, zatímco ty druhé jsou bez výjimky vdovy, které přežily své muže. Neexistuje ani jedna svatá, která by zemřela dříve než její muž, takže by mohla mít třeba se svým manželem pohlavní styk až do své smrti. Způsobilosti stát se svatou tedy nabude jenom taková žena, která přestane být manželkou.

Celoživotní sexuální abstinence pochopitelně ochuzuje život člověka o přirozenou a významnou oblast života. Tato skutečnost samozřejmě ovlivní celý životní hodnotový systém a prožívání každodenní reality. Takoví lidé většinou pak prožívají různé sexuální zážitky ve svých představách a snech. Pokud čteme literární díla různých světců a světic, tedy lidí často vystavených celoživotnímu sexuálnímu odříkání, podivujeme se často nad barvitostí jejich erotických snů, fantazií a představ.

Potlačení sexuality však nemusí vždy zákonitě vést k jakési životní ušlechtilosti. Sexuální askeze naopak někdy nahrává rozvoji všelijakých sexuálních deviací a mravních poklesků. Velmi často pak vznikají diskuse o tom, co je příčinou a co následkem. Zda už jakýsi vytušený sklon k „páchání hříchu“ nevede dotyčného jedince k celoživotní duchovní službě, nebo zda snad touto službou vynucený celibát a nepřátelský postoj k sexu nemůže paradoxně takovéto deviantní jednání nastartovat. Spíše se zdá, že život v celibátu je pro takové nositele chorobných deviací přitažlivější, že se pod křídla celibátu utíkají v blahé naději, že jsou doživotně před hříchem ochráněni. Nedávné pedofilní excesy katolických duchovních však dokazují, že se to ne vždy zcela podaří.

Nevěru ovšem katolické náboženství odsuzuje zcela nekompromisně a bez výjimky. Svědčí o tom třeba nedávný dopis jednoho katolíka do Lidových novin. Reaguje na uveřejněný rozhovor s nově jmenovaným pražským arcibiskupem. K dotazu na milenky bývalého prezidenta republiky totiž pan arcibiskup vyhýbavě odpověděl, že „jsou to věci, které by neřešil“. A reakce horlivého věřícího: „Jak může vrcholný představitel katolické církve něco takového pronést? Zvláště v případě smrtelného hříchu u hlavy státu? Nelze dělat, že to nevidíme!“ Bohužel tento dopisovatel už nepíše, jak by měl cizoložství prezidenta republiky pražský arcibiskup řešit a co by s tím měl vlastně dělat.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nevěra a co s ní.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.