Druhé město / Brno 2017

© Jiří Kratochvil, 2017

© Druhé město — Martin Reiner, 2017

ISBN 978-80-7227-697-4

Načínám tuto část příběhu se smutkem i steskem,

jaký padá jenom na soucitnou hruď.

Laurence Sterne:
Život a názory blahorodého pana Tristrama Shandyho

JEDNA

Temná výzva

Adam Kočí byl detektiv specializovaný na vraždy. Ale zatímco jeho otec Dan Kočí si směl ještě říkat očko, protože jeho práce spočívala jenom ve sledování, šmírování nevěrných žen a jeho nástrojem byl pouze fotoaparát, Adam už byl vybaven právem zatýkat a jeho nástroji byla želízka, tedy klepeta, a zbraň, spolehlivá policejní pistole, a měl taky svou mordpartu. Čili Adam přeskočil v rodové posloupnosti svého otce, soukromé očko, a skočil přitom až pěkně dozadu, a navázal tak na svého dědu, kriminalistu, o němž bylo známo, že vlastnonožně šlápl na krk několika hrdlořezům.

Adam už měl za sebou řadu případů, pro něž ale bylo charakteristické, že spíš než zbraň musel uplatnit svou kognitivní výzbroj. Ale teď zcela určitě nešlo pouze o doplnění některých článků v řetězci vrahova činu, nýbrž vypadalo to, že ta vražda je tentokrát míněna taky jako temná výzva, určená neznámo komu. Anebo právě ta provokativní obludnost měla možná zmást, udělat z primitivního zločinu cosi obdařeného něčím osudovým.

Adam přímo nesnášel ty vraždy, z nichž jak sláma z bot trčely vrahovy kreativní ambice. Takovému vrahovi nestačilo, že vraždil, chtěl zároveň ukázat, že by klidně mohl být, kdyby jenom trochu chtěl, taky znamenitým spisovatelem, sochařem, popartistou, opartistou či konceptualistou: to byly všechny ty vraždy, které se rozhodly postupovat třeba podle horoskopu nebo podle prvních šesti tahů slavné šachové partie Aljechina s Capablancou, anebo zas krok za krokem naplňovaly krvavou Pythagorovu větu. A přítomná vražda byla nepochybně odlita z téhož kadlubu.

Slíbil otci, že ho dneska navštíví. A zvedl se z lavičky pod Špilberkem, odkud to nebylo daleko na Orlí ulici, kde ve čtvrtém poschodí rohového činžáku přebýval Dan Kočí.

O. K., přijdu, ale dnes pouze na skok.

Adam byl jeho pozdní dítě. Narodil se Danovi až po padesátce a dá se říct, že s matkou se nikdy neviděl. Nezůstala po ní ani stopa velikosti mušince na zrcadle jeho paměti. Což bylo zaviněno tím, že Zuzana krátce po šestinedělí zmizela s nějakým snad Portugalcem a snad do Magellanovy vlasti. Dan se odmítal o ní bavit, a přestože měl byt plný zarámovaných fotografických portrétů — hodně podivnou, ba prapodivnou fotogalerii, přes čtyři sta kusů po třech řadách na zdech —, Zuzanina fotografie tam chyběla.

Dům byl bez výtahu a vyšlapat to odpudivé schodiště nebyla už ani pro Adama žádná slast. Čtvrté poschodí, dveře z nějaké dost nepovedené imitace mahagonu. Otočil klíčem, prošel předsíní a vzal na vědomí, že tam už na věšáku Olžin lehounký plášť potištěný jmény kdysi slavné skupiny Beatles.

Olga, úctyhodná dáma, byla pečovatelkou slynoucí vším, čím pečovatelky mají slynout. (A tady je vypravěč povinen upozornit, že už za chvíli se setkáme s ještě další pečovatelkou. Ale zatímco Olze budeme věnovat přetrvávající pozornost, druhá, tentokrát rusovlasá pečovatelka, se jenom mihne, i když by určitě stála za pozornost, vždyť je malována podle jedné mé dávné rusovlasé přítelkyně.) A navíc Olga byla velkou sběratelkou lidských osudů, jimiž potom sytila své opečovávané svěřence, kteří se jí pověsili na rty, sotva se objevila ve dveřích domu s pečovatelskou službou. Jenže kdo chce někoho sytit, musí na druhé straně někde čerpat. A k tomu jí právě sloužil Dan Kočí. Olga byla trpělivou pečovatelkou, která by mu třeba i vyměňovala inkontinenční vložky, kdyby to už nezvládal sám, ale zároveň byla zvlášť trpělivou posluchačkou Danových historek o nevěrných ženách a roznášela je pak dál jako mimořádně horlivá bacilonosička. A Dan vždycky ožíval těmi svými prastarými příběhy, v nichž kdysi jako soukromé očko hrál roli profesionálního a dobře placeného voyeura a pohotového fotografa.

Adam tiše pootevřel dveře a chvilku spolu s pečovatelkou naslouchal soukromému očku:

…měla vždycky zaráz právě tolik milenců i milenek, kolik má tasemnice článků svýho těla, a milovala se s nimi nejraději na těch nejnemožnějších místech, v loudavých výtazích i na střechách věžáků, v klášterních kryptách a pak hned zas pod kopulí cirkusového stanu, ale i přímo na řeznických pultech anebo v Diogenových sudech, ale z toho zas na očích davů, na stojáka na hrkavých eskalátorech a na koníčka či na kravičku před pomníky rudoarmějců, ale neopovrhla ani těmi nejodpudivějšími squaty anebo toaletami v nejexpresnějších rychlících, ale často trvala na tom, že její milenci či milenky musejí mít masky rypoušů lysých nebo hyen žíhaných, ale dělali to i v uniformách městských strážníků či převlečení za prince Charlese a princeznu Dianu, a byla tak nenasytná lásky, že milenci i milenky byli pro ni jenom tisícihlavá lovná zvěř, a protože měla oči blízko u sebe jak ústí dvojhlavňovky, odstřelovala je a s požitkem se pak chodila dívat, jak se po dlouhá léta svíjejí v bolestných, však nesmrtelných křečích…

Ale to už Adam vešel.

Zdravím tě, papa. Chceš tím říct, že se má člověk vyhýbat ženským, co mají oči jak ústí dvojhlavňovky? A že ženy dokážou být takhle krutý?

Vítám tě, synku. Za těch dávných časů, kdy si mě najímali na slídění po ženských nevěrách, se ještě takový ženy sem tam vyskytly.

Jsou ještě i dnes, kývla pečovatelka. A je jich teď dokonce mnohem víc. A vynikají zvlášť vytříbenou krutostí.

Tak to se z pohledu svý profese musím, paní Olgo, žen zastat. Vražednic je jak šafránu. A nejsou to skoro nikdy žádný monstrózní vraždy, nýbrž taková ta zkratová jednání v okamžitém pominutí smyslů anebo ve výbuchu vášní a ušlápnutých citů. Například při manželský hádce: na kuchyňský lince něco porcuje, a tak má pak ve zlou chvíli v ruce nůž.

Vidím, pane Adame, že váš obzor je omezen na klasický vražedný vercajk. Však ženy vraždí i daleko chytřejšími nástroji. Ale vás pak na místo činu nikdo nezavolá, ten mrtvý je totiž nepochybně sebevrah, anebo ho vražednice nemusí ani k sebevraždě dohnat, ale odstřelí ho, jak to řekl váš pan otec, dvojhlavňovkou svých očí a postřelený se už potom na celý zbytek života propadne do nejtemnější ze všech temnic.

Zdá se, paní Olgo, že nemáte o ženách dobré mínění a můj papa vám těma svýma historkama nahrává, protože jeho zákazníky byli, až na malé výjimky, vždycky jen mužští. Ale kdyby si ho tenkrát najaly ženy, aby jim slídil po nevěrných mužích, slyšela byste úplně jiný historky a nepochybuji, že mužští by tam pak vystupovali v hodně ošklivých rolích.

Máte pravdu, kývla zas pečovatelka, ženy i muži jsou dvě proradná plemena. Vůbec si nemyslím, že perfidnost jedněch zaostává za perfidností druhých.

Aha, vmísil se Adam, a kdo nám tedy zbývá? Na koho smíme vsadit?

Nevsázejte na nikoho. Vložte svůj osud do rukou králíků, řekla paní Olga. Chvíli všichni mlčeli a pak Adam prohodil nějaký hloupý vtip, který nestojí za citování, ale všichni se mu hlasitě zasmáli. A hned potom si odvedl pečovatelku stranou.

Tak jak?

Nepovím vám nic novýho. Tady platí: žádný zprávy, dobrý zprávy. Stav vašeho pana otce je setrvalý. Stále pokračuje jenom úplně lehounké alzheimření, krátkodobá paměť sice už častěji selže a někdy se stane, že ztratí i v tomhle bytě prostorovou orientaci, ale vzpomínky na časy, kdy fungoval jako soukromé očko, jsou pořád plný hodně živých detailů, však jste sám slyšel, tady je paměťová stopa perfektní. Poslouchat ty jeho kouzelný historky, to je zážitek, kterého bych se moc nerada vzdávala. I kdybyste mi za tu službu u vašeho pana otce ale vůbec nic neplatil, stejně bych tady moc ráda seděla. Ale to s tím neplacením byl jen vtip, dodala rychle.

V jeho věku si nejsem jist, zdůraznil Adam, co se mu může každou chvíli přihodit. Vaše přítomnost je tady nezbytná. A k vašim pečovatelským povinnostem náleží i to, že jste mu trpělivou posluchačkou. Jak s těmi historkami pak naložíte, to už je vaše věc.

O dvacet minut později sedí všichni u kulatého stolu s čistým pestrobarevným ubrusem a s jednou nohou opřenou o pryžový špalíček. Čaj popíjejí z porcelánových šálků zdobených křehkými kresbami konvalinek a pečovatelka se pokouší z Adama vytáhnout nějakou informaci o brutální vraždě, co teď právě vyšetřuje.

Je to možná nejsofistikovanější mord, jaký jsem kdy zažil, přizná Adam, ale informace tu nejsou na rozdávání.

Co by se asi stalo, kdybyste nám teď nabídl jen nějaký drobný detail? naléhá pečovatelka.

V tomhle stadiu není ještě co nabídnout.

Ale televize už včera večer nabídla takový přímo magický záběr se zavražděnou přikurtovanou ke stropu.

Obraťme list, uťal to Adam.

Ale nemůžete, pane Adame, popřít, že žijem teď přímo v kriminalistickém ráji. Každou chvíli nějaká vražda, zločiny tady kvetou jak ve velkým pařeništi, bohatá pastva pro vaši kriminalistickou dušičku. A prý je to charakteristický příznak svobody. Protože v těch dávných časech, který pamatuju jenom z dalekýho dětství, nebylo vražd, policajtský stát si to uměl uhlídat, a pokud se člověk nezapletl do politiky, mohl žít v naprostým bezpečí.

To je samozřejmě omyl, vstoupil do řeči Dan, vraždy kvetou v každým režimu a v každým čase, jen se o nich tenkrát nesmělo psát, spadaly pod novinářskou cenzuru. Lidi měli mít pocit, že žijí v tom nejbezpečnějším státě a že zločiny jsou vždycky jen jedovým výpotkem kapitalistický ciziny. Existovaly ale výjimečný případy, kdy se vražda nedala zatlouct, zasklít, ani obezdít mlčením. To když se neodehrála v uzavřeným prostoru, ale přímo na veřejným prostranství.

Ano? nalehla zas pečovatelka.

Myslíš, papa, případ sériového spartakiádního vraha anebo třeba případ řidičky, co s úmyslem zabíjet najela náklaďákem na tramvajovou refýž a usmrtila deset nebo kolik lidí. To samozřejmě znám z kriminalistických análů a před časem o tom natočili nějakej film. O tom se pochopitelně nedalo mlčet, stalo se to za rušného dne v centru Prahy. Byla docela hezká, mladičká —

Dvaadvacet roků, upřesnil Dan.

Odsoudili ji k trestu smrti, oběsili ji.

Ale jedna věc v těch análech, synku, chybí. Ani si ji nevygoogluješ. Ale chce to tady někdo slyšet?

Adam pokrčil rameny, ale pečovatelka zvedla obě ruce, jako kdyby se hlasovalo.

Dan kývl, odstrčil židli, odstoupil od stolu a udělal pár kroků, ale okamžitě se zapotácel a pečovatelka ho rychle chytila za paži a odvedla zpátky ke stolu. V té chvíli v ní převážila pečovatelská povinnost nad lačnou zvědavostí.

Ne, nechte mě, jen se mi trochu zamotala hlava. Už je to dobrý. A znova se zvedl a rozhlédl se po místnosti, jejíž zdi byly obloženy zarámovanými fotografiemi, a potom šel k vysoké prosklené skříni (zarovnané luxusními soupravami talířů, hlubokých, mělkých i dezertních, parádními komplety mís, hrnků, hrnečků, pohárů, skleniček, sklenek, hromadami skla a porcelánu, jen to všechno servírovat na svatební hostinu, anebo na kar, pořádnou pohřební žranici), opřel se o skříň zády, na okamžik zavřel oči a pak pomalu zvedl paže a stejně pomalu je zas spustil. A po tom malebném gestu začal:

Policajtský stát se tenkrát zrovna octl ve svízelné situaci, čas totiž nebyl tomu rozsudku nakloněn. Příbuzní zmasakrovaných se sice trestu smrti důrazně dožadovali, ale zrovna byl Mezinárodní rok ženy, obracející se především proti násilnostem na ženách a rázně se vyslovující proti trestu smrti u žen. Ale co horšího: bylo to za ruské okupace naší země a krátce po tvrdém politickém stíhání těch, co s okupací nesouhlasili. Okupační vládě přitom záleželo na hospodářské prosperitě nemyslitelné bez exportu–importu se západními zeměmi. A tady se mohlo stát, že poprava mladé ženy bude ve světě chápána právě jako politický akt, připomínající zas ne tak dávnou popravu jiné ženy ve velkých komunistických politických procesech, a na zemi tak bude uvaleno hospodářské embargo. A tak se rozhodli pro cosi do té chvíle nemyslitelného. Pozvali si totiž na tu popravu mého spolužáka, emigranta Kazimíra Mydláře, toho skřeta, který nikdy nepopravil nikoho, kdo si tu popravu opravdu nezasloužil. Byl proslulý svou nezneužitelností. Když on ji popraví, nikdo na světě nebude pochybovat o oprávněnosti a nezbytnosti toho trestu.

A tak se taky stalo, Kazimír ji popravil. Ale než zas zvedl kotvy, stavil se jako vždycky za mnou. Je to už propastně dávno, ale stále ho vidím tady v tom křesle v koutě pod oknem. A bylo to taky naposledy, co jsem ho viděl.

Dan natáhl levou paži a zamířil ukazováčkem na kout pod oknem. Adam i pečovatelka se obrátili tím směrem, ovšem žádné křeslo tam neshledali. Ale necítili se tím zaskočeni. To se už Danovi občas stávalo, že někdy někde shledával věci, které tam už dávno k shledání nebyly. A Dan stáhl paži a pokračoval:

Pro každou popravu měl totiž ten skřet svou hodně zvláštní podmínku, na níž trval samozřejmě i tentokrát. Než popravil, museli oznámit popravovanému, že dostal v poslední chvíli milost. Fascinovalo ho, co to udělá s tváří popravovaného, a taky si to pěkně nafotil, dříve než ho uškrtil ve smyčce.

Dál to Dan nemusel vysvětlovat, Adam i pečovatelka už zatraceně dobře znali tu nesmrtelnou galerii tady na stěnách, galerii, o níž by se dalo říct, že přetrvala už mnohé peripetie Danova života.

Ale při popravě této vražedkyně, pokračoval Dan, se stalo něco, s čím kat nepočítal. Ta žena totiž neprojevila ani náznak radosti z toho, že se jí dostalo v poslední chvíli milosti, bylo jí to doslova putna, už ji to nezajímalo. Na její tváři se proto nesetkaly smrtelná úzkost s náhlým zákmitem štěstí, tedy to, co toho skřeta tak okouzlovalo, a to, co tak horlivě sbíral, jak jiní sbírají starý pohlednice. A tak fotografie, kterou si Kazimír přitom pořídil, byla bezcenná. Tady v té nástěnné galerii ji nenajdete. Pro Kazimíra to bylo cosi naprosto nepochopitelného. Ale taky fatálního. Zaskočilo ho to. Co hůř, sebralo ho to. Přiznal se, že tím teda končí. A aby to přede mnou přece jenom trochu shodil, zavtipkoval: Svůj meč odhazuji v dál! Takhle to řekl, přestože nikdy nestínal, vždycky jenom věšel. A pak si už jen šel na pokladnu ministerstva spravedlnosti pro svůj honorář a potom jsem ho už nikdy neviděl.

Dan se odlepil od skříně a šel se zas posadit za Adamem a pečovatelkou. Ale to už se pečovatelka zvedla a do mrazničky pro pistáciovou zmrzlinu. Adam se podíval na Danovy starožitné hodiny (stojící pod stropem na vysoké skříni, jako by tím postavením symbolizovaly vládu času nad vším v místnosti a jistě nejen v místnosti), pak spořádal zmrzlinu a omluvil se, že už musí jít. Původně se tady chtěl jenom otočit a nečekal, že se to tak protáhne.

***

To, co Adama v tomhle případu vyvádělo z míry, bylo cosi, co zdaleka přesahovalo pouhou vraždu. Jistě i jako vražda to bylo dost neobvyklé. Už ten nápad použít dočasně uvolněný byt. Byt měl jediného nájemníka, Bedřicha Kostku, který byl v posledních dnech v nemocnici, komplikovanější operace žlučníku, a ještě chvíli by tam pobyl, kdyby teď zrovna neměli v nemocnici takový nával. Rozhodli, že ho přemístí domů a pro nejbližší dny mu tam zajistí pečovatelku. Přivezli ho dva zřízenci, a zatímco nájemník zůstal na nosítkách v předsíni, šli dál podívat se, kam ho uloží. Pak otevřeli dveře do pokoje a stáli tam a zírali. A když se vzpamatovali, pochopili, že nájemníka budou teď muset vrátit do nemocnice, anebo ho zatím upíchnout někam jinam.

Zavolali na policejní stanici, a tak tam potom ve dveřích stáli dva policajti a taky zírali. Člověk by řekl, že by měli být na rozdíl od zřízenců na něco podobného připraveni, však nebyli. A nájemník se posadil na nosítkách, stále ještě v předsíni, a dožadoval se, aby mu někdo vysvětlil, co se tady, co se to v jeho bytě děje. Ale nikdo si ho už nevšímal.

***

Taky Adam stál a zíral. Na stropě bylo přikurtováno ženské tělo.

Když Adam zazvonil o poschodí výš, zvědavost mu vyšla vstříc.

Včera dopoledne jsme slyšeli, totiž tady moje žena slyšela, já byl v práci, jak někdo tluče do stropu v bytě pod náma. Napadlo nás, že si tam pan Kostka pozval instalatéry, aby tam za jeho nepřítomnosti něco zvelebili.

Určitě včera?

Do včerejška tam byl klid. Jak v prázdným bytě. Smíme vědět, co se tam?

Nemusíte se bát. Opravdu nic, co by vás ohrozilo. Už je to v pořádku. Nezlobte se, víc vám nepovím. Ale hádám, že už zítra to bude celý na internetu a možná i v televizi.

A vrátil se k ženě na stropě.

Jisté je, že vrah měl společníka anebo společníky, sám by to s tím stropem nezvládl. Buď tady měli žebřík-dvoják, štafle, anebo při stropování té mrtvé seděl jeden vrah druhýmu vrahovi na rameni. A je pravděpodobné, že někdo z domu je mohl vidět, třeba i potkat na schodech s tím dvojákem. Adam pověřil dva z týmu, aby vyzpovídali všechny nájemníky, a sám se okamžitě postaral o pana Kostku, aby tam netrčel v předsíni, kde kolem pobíhali policajti a z bytu bylo slyšet jejich profesní hantýrku.

Paní Líbalová? Promiňte, paní Léblová, v tom zmatku jsem tady přeslechl vaše jméno. Převezu vás zatím s vaším pacientem do volného bytu. Pobudete tam do zítřka či pozítřka, a kdybyste tam cokoli pro vašeho pacienta či pro vás postrádala, stačí říct. A protože nemocniční zřízenci se zatím vytratili, Adam se s pečovatelkou chopili nosítek a přenesli Kostku do výtahu a z domovních dveří do dveří policejní dodávky.

Byt byl určen pro služební návštěvy, například pro policajty z Interpolu a podobné primadony. Ale Adam byl připraven použití služebního bytu obhájit. Pan Kostka byl totiž zatím jediným svědkem v tomhle temném a monstrózním případu. I když svědkem, co byl v čase, kdy zavražděnou přikurtovávali na strop, právě po operačním zákroku. Tedy svědkem ve smyslu, že mohl snad podat svědectví o některých důležitých okolnostech předcházejících vraždě.

Takže jsme v policajtském služebním bytě. Dvě místnosti s koupelnou a kuchyňkou. V jedné z nich přes celou stěnu „operační plán“ Brna, nahraditelný kdykoli jiným elektronickým plánem, a při další stěně další velký monitor a hned pod ním trezor. Druhá místnost pak vybavena jako luxusní hotelová ložnice. Adam zamkl „operační“ místnost a v kuchyňce nahlédl do ledničky.

Myslím, že je tady všechno, co potřebujete, zasvětil (rusovlasou) pečovatelku. V ledničce hotová jídla, stačí přihřát. Tady moje telefonní číslo, kdybyste přece jenom něco postrádala.

Pane Kostko, přijměte zatím apartmán, v němž nám tu občas přebývá agent 007, zašprýmoval Adam, a slibuji, nejpozději do dvou dnů budete zas doma. Já si za vámi tak za hodinku přijdu popovídat.

Když se Adam vrátil na místo činu, mrtvou právě sundali se stropu. Za nejdůležitější považoval zjištění identity zavražděné. Ale nenašli ani u ní, ani nikde v místnosti nic, co by k tomu dopomohlo. Někdo ji dvakrát bodl do srdce a potom navlékl do oranžové vesty, jakou používají vyprazdňovači kontejnerů. Ale byla jí nápadně veliká: byla do ní spíš zabalená než navlečená. Takže živá už ze stropu neshlížela, zavěsili tam až mrtvolu, ale ještě se nepodařilo zjistit, jestli se vražda odehrála tady v bytě, anebo sem mrtvou přepravili. Zatím to vypadá, že vrah, potažmo vrahové, zvládli všechno s až přízračnou perfektností. Doufejme, že ta perfektnost je jen zdání, které klame. Čeká je tady spousta práce a taky co nejrychleji, aby mohli byt zas uvolnit. Adam ještě dohlédl na fotografování a odvoz mrtvé na patologii a pak už s čerstvými fotkami zpátky za Kostkou.

Seděl na lůžku, měl před sebou pultík a na něm talíř se špagetami.

Klidně jezte, já počkám.

Jen se ptejte, při jídle se dobře povídá.

Když myslíte. A Adam položil vedle talíře se špagetami několik fotografií obličeje mrtvé.

Neznám. Nic mi to neříká. Má zavřený oči. Zavražděná, kterou jste našli v mým bytě?

Podívejte se prosím ještě důkladněji. Možná že jste ji třeba kdesi zahlédl.

Když napřed odpovíte na mou otázku, podívám se potom důkladněji.

Ano, je to zavražděná, kterou jsme našli ve vašem bytě.

Přišpendlenou na stropě?

Cože? podivil se Adam a rusovlasá pečovatelka rychle sklopila oči. Ano, na stropě. Takže podívejte se prosím ještě důkladněji.

Zklamu vás. Pořád mi to nic neříká.

Kdo všechno věděl, že váš byt bude prázdný, že budete v nemocnici?

To mohli vědět všichni v domě. O tom, že nastupuju na operaci, jsem mluvil s kdekým.

A co vaše přítelkyně nebo někdo z příbuzenstva, měli přístup do vašeho bytu?

Mou družku už před časem vzal čert a příbuzní se mně zas vyhýbají jak čert kříži.

Nedivím se jim, pomyslel si Adam a pokračoval: Rezervní klíče u správce domu, ne?

Na to se zeptejte správce domu, ne?

Nestalo se vám v těch týdnech před operací něco hodně neobvyklého, něco podivnýho? Nenavštívil vás někdo neznámý, anebo někdo, koho jste už dlouhý čas neviděl? Nějaký divný telefonát, něco překvapivýho?

Nevzpomínám si na nic, co by vás mohlo zajímat.

A nenapadá vás, proč někdo použil právě váš byt, čím se mu hodil, kromě toho, že byl prázdnej?

Na to přece musíte přijít vy, nechci vám fušovat do řemesla.

Adam zkusil ještě několik nanicovatých otázek, ale nevytáhl z Kostky nic, co by si zasloužilo pozornost. A když se teď na něho díval, jak tam v nemocniční košili pořád ještě sedí na lůžku určeném pro nějakého Jamese Bonda a z koutku úst mu visí dlouhá špageta a vesele sebou cuká, byl si skoro jist, že Kostka se na něho výsměšně šklebí. A rusovlasá pečovatelka zas seděla u okna a vylovila si teď z knihovničky Interpolu nějaký tajný policejní manuál.

Šel do „operační místnosti“ a nahlédl tam do baru a odolával pokušení otevřít si ten výborný francouzský koňak, určený tady pro policajtské papalášstvo. Poté co vystoupíme z NATO a z Evropské unie, a to už je teď na spadnutí, tak kdovíco se tady s tím stane. Nejspíš si to schlamstne nějakej politickej parchant jako luxusní šmajchlkabinet. A dokonce tuším kdo. A Adam už bez váhání dovřel dveře a otevřel koňak.

***

Jak jste sem mohli pustit televizního kameramana? vztekl se na svou mordpartu.

Byli ze státní televize a přišli hned poté, co s tou pečovatelkou odvezl majitele bytu do Bůvolího hrádku. (Tak se říkalo tomu luxusnímu policajtskému bytečku.) Dokud to ještě bývala veřejnoprávní, mohli jsme je klidně vystrnadit, ale státní televize je jak veš, vždyť víš, šéfe.

A Adam mávl rukou.

***

Večer se úplně na všech televizních kanálech objevil záběr stropu se zavražděnou.

Ale to znamená, že státní televize prodala ten záběr všem soukromým televizím a kdekomu na internetu, postěžoval si Adam.

Adamova chytrá přítelkyně ho upozornila, že to by ho přece nemělo překvapit: vždyť státní televize je děvka a stát jejím pasákem. A pak se převrátila na břicho, aby na záběr zastavený teď na monitoru líp viděla, a přišla s vlastní verzí: To přišpendlení na stropě může být smluvený slovo v nějaký znakový řeči a vražda s mrtvolou na stropě a na všech televizních kanálech možná posloužila jako vyvěšený prapor. Jak vyvěšené prapory, které teď uvidí ti, co je mají vidět. Temná výzva určená kdovíkomu.

Přesně tohle mě už taky napadlo, přiznal Adam, ale to je přece blbost, jen takovej náš bláznivej nápad, úplná kravina.

Škoda, takhle by se mi to líbilo.

Mně teda moc ne. Ale co když je to tak, že si někdo přeje, abysme si přesně tohle mysleli? Abychom to přesně takhle viděli.

Dost o vraždách, rozhodla chytrá přítelkyně a požádala vypravěče, tedy mne, abych teď zatáhl oponu za jejich dalším půlnočním počínáním.

***

Následujícího dne seděl Adam na lavičce v parku pod Špilberkem a díval se s nehasnoucí trpělivostí na spadané listí. Ve skutečnosti se pokoušel vybavit si nějakej detail, kterému dosud nevěnoval dostatečnou pozornost, a přitom to právě mohl být klíč k celé té monstrózní vraždě.

Pak si vzpomněl, že slíbil otci, že ho dnes navštíví. A z lavičky pod Špilberkem to nebylo daleko na Orlí ulici, kde ve čtvrtém poschodí rohového činžáku přebýval Dan Kočí.

O. K., přijdu, ale dnes pouze na skok.

Jenže ten skok se pak, jak už víme, neskutečně protáhl. Zapovídali se a otcova (nerusovlasá) pečovatelka paní Olga naléhala, aby jim prozradil něco o té vraždě v Minoritské ulici. Včera večer viděla na všech televizních kanálech záběr se zavražděnou. Ale Adam se o tom odmítl bavit a převedl řeč jinam. Jeho otec si pak vzpomněl na historku s katem Kazimírem Mydlářem, kterého povolali na popravu vražedkyně, co vjela náklaďákem do lidí na refýži. A Adam si uvědomil, že původně se tady chtěl jenom otočit, a že nečekal, že se to tak protáhne. Spořádal ještě pistáciovou zmrzlinu a omluvil se, že už musí jít. A když už byl u dveří, zabzučel mu mobil.

Už nemusíš spěchat, šéfe. Právě nás vyklidili z toho bytu a odebrali nám případ. Jo, vykázali nás z toho bytu i z toho případu. Dostaneš prý písemný vyrozumění. Aha, řekl Adam, vypnul mobil a poslepu sáhl po dveřích.

DVĚ

Plaší, tiší, pokorní, skromní

Povězme si upřímně, koho asi může zajímat, kdy a kde jsem se narodil? Místo toho promluvme o hvězdách, které odtud noc co noc pozoruju a jichž jsem jakýmsi zpovědníkem. Dokonce jsem si je jen tak po svém pojmenoval. A budu si vás považovat, jestli aspoň v jednom případě uhodnete, které hvězdě říkám Rozmališka nebo které zas Chvatka a které asi Limurka? Ale nechám vás ještě dlouho hádat a můžete s tou hádankou chodit spát i ráno vstávat a nemám nic proti tomu, když se jí budete zaobírat při holení i při jízdě tramvají, anebo v čekárně u zubaře. Anebo ještě líp: nikdy vám to neprozradím, nechám vás se tou hádankou věčně trápit, ať vám aspoň něco štěrchá v hlavách.

Někdy celé noci, totiž když obloha není potažená mraky, dokážu kvůli těm hvězdám bdít. Po jejich jasném, čistém světle lační má duše, aby se nezalkla vaší lidskou špínou. A potom to doháním spánkem za dne, protože ani o spánek se nechci připravit. Mám totiž snů jak přesýpací hodiny zrnek písku a rád se pak těmi snovými zrnky přebírám. Co zrnko, to živý příběh. Některé vám tady možná povyprávím.

Už jste si třeba všimli, že rád používám květnatého jazyka. Je to samozřejmě také tím, že mám rád rozkvetlé louky, zvláště ty, jejichž koberec se vine od nejposlednějšího domku na kraji města až někam k prvním stromům nejhlubšího lesa. Ale ještě vám prozradím, že ty okvětěné louky jsou pro mě vlastně jen zrcadlovým odrazem těch nočních hvězdných luk. Vždyť v životě jsem na žádnou skutečnou louku nevkročil. Že vás to překvapuje? No to ještě nevíte věcí! A je na mně, abych vás zasvětil, abych vám to natloukl do hlaviček? No spíš asi ne. A taky proč? Nejsem vám ničím povinen.

***

Slíbil jsem, že se nebudu zaobírat tím, kdy a kde jsem se narodil. Ale někde musím začít. Takže je šest roků od konce války a potraviny jsou dál jenom na lístky, pořád ještě tak jako za války. Všichni se musejí starat, aby vůbec nějak obstáli. A nejhůře ve městech. Ti, co tady mají balkony, tak si na nich často chovají slepice anebo zřizují králikárny. Slýchal jsem taky o balkonech, na nichž chrochtají vepříci. Ale myslím si, že to jsou jen takové městské báchorky, protože vepři patří k těm hodně hlučným cháskám a dají o sobě vědět navíc ještě mocným smradem, takovým, že by se mohl vidlemi přehazovat. Bdělí státní dohlížitelé by dokázali možná přivřít oči nad balkonovými slepicemi a králíky, ale dovedu si představit, že jejich tolerance má své meze. Balkony, z nichž by pak vepří smrady vlály jak hodně dlouhé fábory, by dohlížitelé nepominuli. Za války byl za takzvané „černé zabijačky“ vepříků trest smrti, však ani po válce, za takzvaného socialismu, co nám tu teď vládne, by to jen tak neprošlo.

Tak ano, Brno, Biskupská ulice. Balkon s králikárnou tu visí nad Denisovými sady s tím velice pyšným, málem dvacet metrů vysokým mramorovým obeliskem, jehož dlouhý stín se během dne zvolna otáčí a slouží mi jako sluneční hodiny. A navíc z blízké katedrály slýchám velebné zvony, takže se chválabohu nedá říct, že bych tady žil mimo čas a prostor.

Má velice pozorná hostitelka mi pootočila králičí kotec tak, abych měl Denisovy sady jako na dlani a mohl tak trávit čas pozorováním, což já moc rád. A tu vidím, jak dopoledne přijíždějí ženy s kočárky a přikulhávají sem penzisti-pejskaři. Ti chlupatí petrolíni, jak jim říkám — mezi králíky a psy je totiž položen meč druhové nenávisti — občurávají mé mramorové sluneční hodiny a ženské zaparkují kočárky a připosrazí se na lavičkách a oddávají se tam své nejženštější neřesti, což já sem nahoru slyším i těma svýma bdělýma králičíma ušima jenom jako takové hrčení řehtaček.

***

Ale to mi připomíná, že bych měl povědět taky něco o těch, s nimiž jsem trávil nějaký čas v balkonovém kotci. K velkému žalu nepamatuju svých rodičů, skončili na pekáči dřív, než jsem začal rozum brát. Ale zato nikdy nezapomenu, jak jsem tady nějaký ten pátek pobýval se dvěma už šedivějícími ušáky. Byli výhodně zakoupeni na Zelném rynku. Jejich tržní cenu totiž snížilo tělesné postižení. Jeden z nich měl nápadně pochroumanou tlapku, parádně kulhal, a tomu druhému zas někdo, kdo asi?, ohavně uhryzl půlku ucha. Ale ten krasavec s půlkou ucha byl znalcem filozofie Arthura Schopenhauera, zatímco ten druhý, kulhavec, zas zvědavě nahlédl do Planckovy kvantové teorie a věděl taky ledasco o termodynamických zákonech, a když měl někdy špatnej den, tak se z něho sypaly fyzikální zákony a byl by nás jimi utloukl, kdyby se mu krasavec s půlkou ucha neposadil honem na hlavu a seděl mu na ní tak dlouho, dokud kulhavcův termodynamický záchvat nepominul. Ale to vše v dobrém úmyslu, protože kulhavec byl jinak moc sympatický tvor na téhle lidmi zasmrádlé zemi.

Jak už jste mezitím uhodli, dával jsem přece jenom přednost krasavci Schopenhauerovi. Byl živou schránou, která po celý život přenášela z místa na místo (nu měl bych říct: z kotce do kotce) Schopenhauerovy filozofické myšlenky, hledajíc pro ně úrodnou prsť, v níž by zapustily hluboké kořeny. Pod tím svým napůl uhryznutým uchem taky nosil celý Traktát logicko-filozofický Ludwiga Wittgensteina, toho velkého Schopenhauerova obdivovatele. Ale když se nám pokusil předložit všecky Wittgensteinovy teze, musel se mu zas kulhavec posadit na hlavu a přizvat mě ku pomoci, tak se tam ta hlava škubala ve filozofickým záchvatu. Ale jak jsme oba seděli na té škubající se hlavě jako na vzpínajícím se mustangovi, zastihla nás hostitelčina matka a znechuceně na nás zabušila, protože si asi myslela, že se tak náhradně ukájíme nemajíce tu ramlici. Ostatně s nepřítomností ramlic je to tady opravdu vážný problém. Ale o čem nelze mluvit, o tom je třeba mlčet, jak praví Wittgenstein.

V nekonečných podzimních dnech, kdy z Denisových sadů plískanice vypudily pejskaře i kočárky a vítr tam kolem mramorového obelisku honil listí promíchané s prošlými tramvajovými jízdenkami, jsme s krasavcem propadali hravému rozebírání a pak zas novému skládání nejrozmanitějších Schopenhauerových filozofických vět, nejčastěji však takových, v nichž se na různý způsob praví, že lidé jsou ve své podstatě nenapravitelná chátra, která poškozuje životní úděl veškerého tvorstva, ale zároveň vyniká zhoubnou sebeničivostí. Jak tu hned vidíte, v některých filozofujících lidech jsou přítomny myšlenky nám králíkům docela blízké a možná docela králičí, takže mě občas napadá, že propast mezi námi nebude zas tak nepřeklenutelná, jen umět postavit ten most, ale především: mít odvahu ho postavit.

Na rozdíl od lidí jsme však vybaveni čímsi výjimečným, zázračnou silou, jež je dána ze všech pozemských tvorů pouze a jenom králičímu rodu, tedy čímsi, co by mohlo, kdyby přišlo na věc, nakrásně změnit osud nejen náš, ale třeba i lidí. Tak mocní bychom mohli být. Ale naprostá většina z nás už stoicky přijala ten svůj nejobyčejnější králičí úděl, a podřízena strohému řádu směřujícímu z kotce na pekáč přijala ho tiše, plaše, pokorně a skromně. Značná část z nás tak trochu věří, že na onom světě nás potom čeká to, čemu říkáme rajská, ano, nebeská Austrálie, ten veliký a blažený králičí kontinent, kde budeme paseni na pastvinách zelených a přiváděni k vodám tichým. Já jsem bohužel nebo bohudík agnostik a nevěřím na žádnou Austrálii, na pasení na pastvinách zelených a přivádění k tichým vodám. A proto se taky pokouším už tady na zemi aspoň trochu vyklouznout z králičího údělu, vysvléci se takříkajíc z králičí kůže a být jen sám sebou, být tím, čím ve skutečnosti jsem. Jenže kým ve skutečnosti jsem? Však právem se obávám, že to s tou posedlostí možná přeháním a že je možná za tím nehezký kus pýchy, za niž bych se měl namouduši do krve stydět.

***

Má hostitelka (říkejme jí tak, časem připadnem, slibuji, na lepší pojmenování) samozřejmě ví, že nejsem jen tak obyčejnský králík. Je jí patnáct roků a má dlouhé černé vlasy, do kterých bych se dokázal obřadně zavinout jak do nejkouzelnějšího pelíšku. Vyniká oslnivou inteligencí a hloubavým duchem a povězme si, že když se rozdávala vtipná kaše, byla určitě první na řadě a ještě si šla mrcha sedmkrát pro nášup. Dostala se sice na gymnázium, smí studovat, což je vždycky terno v zemi, kde přísní dohlížitelé ostražitě bdí a už pouhá existence intelektuálů jim otvírá kudly v kapsách, ale protože žije jen s matkou, otec se nějak vypařil, s matkou, která pracuje jako uklízečka v nemocnici, musí si má hostitelka přivydělávat kondicemi, aby se vůbec nějak protloukly. Doučuje slabší žáky z líp situovaných a nahoře dobře zapsaných rodin. Já ovšem ty kondice vítám. Mám nejen ostrý čich, ale taky ostrý a ani ne tak králičí, jako už přímo královský sluch — prochází překážkami jak dlouhá laserová jehlice — a slyším i přes zavřené balkonové dveře každičké slovo z vedlejší místnosti. A jen mě dost obtěžuje, že někteří její žáci slynou nezměrnou tupostí, a tak se stává, že výklad některých kapitol učiva jim musí má hostitelka do zblbnutí opakovat, zatímco já už dychtivě čekám na každé další slovo.

Má hostitelka tedy ví, že nejsem jen tak obyčejnský králík, ale například už neví, že si umím otevřít zástrčku na dvířkách kotce. Takže když jsem v bytě bezpečně sám, nadzvednu zástrčku, vyběhnu z kotce a s rozběhem a králičím skokem dopadnu na kliku balkonových dveří a ty se rozletí. Což je cesta z balkonu, ale dřív než popojedem dál, musím vás, co mi nasloucháte, ještě zasvětit pro případ, že byste se octli v podobné králičí situaci, musím vám ještě ukázat cestu nazpátek. Totiž pospíším si vás upozornit, že bude vaší povinností balkonové dveře, které se chválabohu otvírají k nám na balkon, za sebou zas pečlivě zavřít, pěkně přirazit, jinak se všechno prolátne. A to se dělá zase s velkým rozběhem a úderem hlavou, ale pozor, musíte se trefit do dřevěného rámu prosklených dveří. Hlava vás pak bude chvíli bolet, ale co je to proti hoři z rozumu.

Když už jsem teď v pokoji, jdu s jistotou po knihách porůznu odložených, protože stáhnout si knížku z police knihovny a potom ji zas zasunout mezi ostatní svazky, to králičími tlapkami nezvládám. A je dost trapné, že sice dokážu vyjmenovat prvky Mendělejevovy periodické soustavy a vím, v kterém roce padl slepý Jan Lucemburský v bitvě u Kreščaku, a taky třeba jak se vypočítá objem komolého jehlanu, ale podat si z police knížku a vrátit ji pak na své místo je už nad mé králičí možnosti. Věnuju se tedy odloženým knihám, a když mám hodně štěstí, zapomene má hostitelka na nočním stolku Shakespearovy hry a na gauči rozevřenou mapu Oceánie. A to jsem ještě nezmínil ten největší poklad. Police v knihovně jsou z křehkého dřeva, hádám z borovice nebo topolu, takže neunesou těžké svazky Ottova slovníku naučného, ty by je rozštíply jak úder velrybího ocasu lodní palubu, proto jen volně leží po nábytku zdobíce ho svými koženými vazbami se zlatou ořízkou a pozlaceným hřbetem. Je jich pouze devět, ale můj králičí dík i za tenhle fragment, z něhož saju vědomosti jak čmeláci nektar z dlouhých korunních trubek vojtěšky (o čmelácích koneckonců vím právě z toho naučného slovníku).

Ale vraťme se ještě, a už naposledy, ke krasavci a kulhavci. Jak Schopenhauer, tak Planck si byli moc dobře vědomi, že čím rychleji budou tloustnout, tím rychleji pojedou po skluzavce králičího údělu vstříc pekáči. Jenže odolat čerstvému bojínku, čerstvé psárce luční zvané liščí ocas, metlici, kostřavě, bodláku, puškvorci, lopuchu, jestřábníku řečenému myší ouško (och ty můj Ottův slovníku, který umíš všechno tak kouzelně pojmenovat!), slovem odolat voňavé trávěnce, kterou matka mé hostitelky nosívala v celých nůších z parku pod Špilberkem, bylo čím dál obtížnější, a Schopenhauer s Planckem tloustli jak diví. A tak jsem nakonec zůstal v kotci sám. A to už jsem taky věděl, že teď jsem bohužel na řadě já.

***

Někdy mám pocit, jako bysme si dočista rozuměli, jen promluvit, přiznává má hostitelka, když si mě vytáhne z kotce a něžně mě drží s prsty zabořenými do kožíšku a hledí mi zblizoučka do očí. A tu jsem často v pokušení oslovit ji lámanou lidštinou, avšak zavčas couvnu. Vyniká sice tou neskonalou inteligencí, ale moc dobře taky vím, že jsou tu hranice, které bych neměl ani v jejím případě překračovat, které nesmím přeskočit. A je tu ještě jeden zádrhel. Totiž kdybych měl promluvit, tak proč zrovna lámanou lidštinou, když jsem s to mluvit docela standardní mluvou jako kterýkoli z každodenních komentátorů z rádia, které slýchám přes balkonové dveře? Jenže od každého nečlověčího tvora se očekává, že když se o lidštinu pokusí, bude se s ní jen komicky potýkat a jeho námaha vydá pouze takové milé, leč srandovní plody. Ale právě do toho se mi vůbec nechtělo. Nechtěl jsem se své hostitelce představit zrovna v úloze miloučkého zvířecího blbečka. To je hluboko pod mou důstojnost. Anebo hluboce pod mou nemravnou pýchu? Ale promluvit rovnou jako rozhlasový komentátor by ji zas mohlo nešťastně zaskočit, možná i děsivě vylekat. Má hostitelka je stále ještě v tom zranitelném dívčenském věku, a tak nerad bych vnesl do její duše zmatek, který by pokřivil celý její další vývoj. A proto jen statečně mlčím a hledím na ni očima, v nichž je vše, nanejvýš promlouvám na ni jen bodytalkem, mluvou svého huňatého těla. Čili dopřávám si pouze to, co na žádný způsob nevybočí ze staletími zavedeného vztahu mezi člověkem a králíkem, a upevňuju tak pouto mezi námi, protože něco takového budu už brzo moc a moc potřebovat.

A tady teď musím konečně říct, že králičí vztah k lidem je odedávna rozpolcen, rozštěpen mezi odpor a přitažlivost, mezi přátelskost a nepřátelskost, a přirovnal bych to k podivnému, potměšilému a záhadnému úsměvu, v němž je zároveň opojná radost i ošklivý děs, v němž je něco mezi výbuchem radosti a explozí hrůzy, tak to aspoň ve vztahu k lidem cítíme. Schraňujeme to nejcennější z lidských duchovních pokladů a zároveň víme, jak ohavně a nebezpečně s nimi naprostá většina lidí zachází. Vždyť nejsou hodni svých pokladů.

***

Do ulic města, z něhož jsem viděl pouze ten výsek, jejž mi nabídl výhled z balkonu v prvním poschodí Biskupské ulice, a do ulic města, z něhož jsem slyšel jenom katedrální zvony a hluk městské frekvence ze silnice vinoucí se pod Denisovými sady, krátce do všech městských ulic se náhle snesl sníh. Přitlumil všechny zvuky a mému kamarádovi, tomu velikému mramorovému obelisku, nasadil napřed rozkošný sněhový klobouček, ale ten potom vystřídal důstojnou sněhovou papežskou tiárou. Díval jsem se na tu zimní pohádku, málem zmučen tou nebeskou krásou a zabořen přitom do bohatě nastlaného sena a slámy, což mě tu teď bezpečně chránilo před vlhkým chladem. Ale zároveň jsem stejně bezpečně věděl, že už brzičko skončím na štědrovečerním stole místo kapra, který byl pro matku mé hostitelky příliš velkým luxusem.

Ale jak mí posluchači tuší, a já tentokrát dokážu ocenit jejich pohotový úsudek, všechno dopadlo trochu jinak. Pro mě tu ještě byla cesta ven, ale nebylo jí žádné světlo na konci tmavého tunelu, jak si lidi zobrazují svou agonii. I když má hostitelka od začátku věděla, jak mám skončit, a proto si mě ani nepojmenovala, aby to, co se potom stane, nebylo pro ni tak bolestné, přesto však pouto, které mezi námi vzniklo, bylo proti její vůli pevnější než kotevní lano. Nu, hodně jsem na tom zapracoval, jelikož jsem pochopil, že to může být má jediná záchrana. Prohluboval jsem u své hostitelky pocit, že jí dočista rozumím. Ach na to jsem dočista vsadil. Viděli (slyšeli?) jste někdy konverzaci hluchoněmého se slepým? Může se vám zdát, že je to naprosto nemožné, ale nakolik to v našem případě byla mluva těla a nakolik jakási telepatie a telekomunikace, to vám teď nepovím. Ale představa, že si u štědrovečerního stolu nabodne sousto z mého těla a zamíří s ním do úst, se pro mou hostitelku stala ve výsledku díkybohu něčím přízračným, ba přímo morbidním. A přitom věděla, že nic nevyřeší přemlouváním matinky, aby se vzdaly štědrovečerního králičího masa jenom kvůli tomu, že holčička našla v ušáčkovi zalíbení.

Něco takového si možná mohli dovolit v bohaté rodině s rozmazlenou dcerunkou, jejíž rozmary tam pro ně byly zákonem. I když možná ani tam ne. Celé zemi ještě vládla poválečná bída, navíc násobená ekonomickým socialistickým experimentem, který právě probíhal na plný pecky, jak jsem věděl z rádia od politických agitátorů.

Ale pojďme už k věci. Záchranný plán mé hostitelky měl dvě části. A kupodivu snadnější se ukázala ta část prvá.

Týden před Štědrým dnem zaplnili kašnu Parnas na Zelném rynku vánoční kapři. To byl velký vánoční dar pracujícímu lidu. Vždy ve vánočním čase strana a vláda prostřednictvím každého z těch kaprů dělníkům a rolníkům a pracující inteligenci vzkazovala: Buduj vlast, posílíš mír! To měl totiž každý z kaprů krasopisně vepsáno do svých šupin, takže byl takovým přímo ideovým dárkem. Čímž vůbec nechci říct, že ti kapři byli snad zadarmo. Naopak, lid si musel za darované ideje draze zaplatit. Čemuž se myslím říká marxistická dialektika. Ve městech a obcích, kde zrovna neměli kašnu, plnily prý tutéž funkci velké štoudve a bečky plné šupináčů. Ale od politických komentátorů z rádia jsem věděl, že v tom samém čase se veškeré policejní sbory zaměstnávaly lovením socialismu nepřátelských živlů, protože se musely doplňovat další řady do chystaných velkých politických procesů. A ze šeptandy na okolních balkonech můj ostrý králičí sluch vzal na vědomí, že právě kvůli mobilizaci veškerých bezpečnostních sil na lov protistátních politických živlů nebyl čas ani prostředky na potírání běžné kriminality. A tak vznikaly nezvládnutelné bandy pubertálních výrostků, od Vyšehradských jezdců v Praze až třeba po brněnské Krkavce z lesoparku pod Špilberkem. A jeden z Krkavců mou hostitelku z celého srdce miloval.

Kolik chceš těch kaprů? Jenom jednoho? Vždyť to nestojí za řeč.

Příští den udělali Krkavci zátah na kapry v kašně Parnas. Na dva prodavače kaprů vychrstli k velkému pobavení okolních trhovců dva kbelíky fekálií a ten pekelný smrad prodavače na minutku uspal, což Krkavcům stačilo. Ti pubertální výtržníci byli v tom policajtském státě něco jako lidoví zbojníci. Lidi se bavili jejich ztřeštěnými kousky, pokud se sami nestali jejich oběťmi. Tak jsem to aspoň slyšel z Krkavcových úst, když přinesl mé hostitelce dva kapry, dva statné šupinaté mládence, na čas přepravy uspané dudlíky namočenými do rumu.

Byt má maličkou, stísněnou koupelnu, jejíž větší část zabírá litinová vana. Ale koupelnička má tu přednost, že se do ní jde z pokoje, jejž jsem vám už představil, takže jsem na ni ze svého kotce viděl prosklenými balkonovými dveřmi.

Má hostitelka napouštěla vanu, zatímco Krkavec vyjmul z dvou kapřích zobáčků rumové dudlíky a chvíli statné mládence nehybně držel v rozpažených rukách, a to až do chvíle, kdy se voda vyšplhala až po neviditelnou rysku. Potom je pustil a úder ledové vody v mžiku rozpustil jejich rumové sny a kapři se mrskli a zacákali mou hostitelku i Krkavce. Ten pak požádal o ručník, utřel si ksicht i ruce a potom už má hostitelka kývla a dovolila Krkavcovi sáhnout na své dvě kozičky. Za každého kapra jednu kozičku.

Tak dost, dolů hele sahat nesmíš! To bys napřed musel donýst aspoň pořádnýho candáta anebo pěkně velkýho úhoře.

Neříkej dvakrát, řekl Krkavec. A má hostitelka se polekala, že candáta anebo velkého úhoře opravdu přivalí. Ale k tomu už nedošlo, protože Krkavcův otec, vysoký partajní funkcionář, byl v příštích dnech obviněn z renegátského protistátního spiknutí a jako chybějící kostka zasazen do velkolepé mozaiky připravovaného procesu s renegáty, těmi zrádnými rozvraceči komunistický partaje. A byl s celou rodinou odvlečen do Prahy.

Ač má hostitelka opravdu moc nerada lhala, neřekla tentokrát matince vůbec nic o Krkavci, co k ní zahořel láskou jako trám, ani o prodavačích kaprů ohozených fekáliemi, nýbrž vysvětlila, že ty dva kapry zakoupila z peněz, co si dávala stranou za kondice.

Ale matinka těma samýma rukama, kterýma napřed pohladila mou hostitelku po těch dlouhých černých vlasech, mě hned potom vytáhla za uši z kotce.

Kapr je nesporně kapr, ale na druhé straně králičí pečínka je nesporně králičí pečínka, rozhodla matinka a připomněla potom, že zrovna zítra je Daniela a že strýc Daniel bude mít určitě radost z pečínky na štědrovečerním stole. (Čímž ale nemyslela svého bratra Daniela, Dana, nýbrž jak jsem později pochopil, nešlo ani o žádného strýce, byl to jen její spolužák ze školy, který jí ale byl tak sympatický, že mu neváhala před hostitelkou propůjčit hodnost strýce. Tolik na vysvětlenou ke komplikovaným lidským vztahům, z nichž jde občas králíkům hlava kolem.)

Ale zpět k mé hostitelce. Když už totiž někdo začne lhát, tak pak už lže jak neuvázanej:

Na strýčka jsem samozřejmě myslela s tím druhým kaprem, zalhala má hostitelka. Přece se nesluší, abysme jenom my dvě spořádaly hned dva kapry.

To matinka mé hostitelce schválila a znova pohladila svou milou lhářku po dlouhých černých vlasech, zatímco ta už sáhla po mých uších, které jí teď matinka ochotně přepustila, a má hostitelka, držíc mě za slechy docela lehounce mnou kývala jak velkým chlupatým kyvadlem, dál lhala, až se prášilo:

Ale králíka jsem už slíbila rodině velice chudé spolužačky, asi čtyřiapůlkrát chudší, než jsme my. Ať mají taky krásný Štědrý večer.

I to matinka schválila. A zase holčičku láskyplně pohladila po těch už snad trochu příliš dlouhých černých vlasech.

Jenže má hostitelka se teď octla před druhou částí záchranné akce, před tou částí nejnáročnější, jak jsme už upozornili. Vždyť kam mě upíchnout, aby mě tam nezapíchli!

Další den, když se vrátila ze školy a matinka byla ještě v práci, vzala si mě má hostitelka takhle na loket a zašla se mnou do malé, stísněné koupelny, jejíž větší část zabírala ta litinová vana, ukázala mi tam dva kapříky a svěřila mi, že kdyby bývala vlastnila místo dvou hned tři kozičky, plavali by tam teď místo dvou hned tři kapříci. I zvedl jsem hlavu a podíval se jí upřeně do očí, aby věděla, že jsem jí teď dočista rozuměl, ale že si to nechám jenom a pouze pro sebe.

***

Na dalekém konci Brna, na Koněvově ulici, žije, jak víš, tvoje prastará prateta Eva Kosinová, připomněla matinka. Když jsem já byla malá, říkali jsme jí Brunhilda, což bylo od nás hodně ošklivé. Měla totiž pod nosem náznak knírku. Ale teď už tam má jistě knír jak hejtman z Kopníku.

Má hostitelka potvrdila, že tomu tak opravdu je: jak hejtman z Kopníku. Hostitelka totiž nosila své prastaré pratetě vždycky na Vánoce vánočku.

Ale teď mě něco napadlo, pokračovala matinka. Co kdybychom tentokrát, místo abys jí tam přinesla vánočku, přizvali tvou prastarou pratetu k našemu štědrovečernímu stolu? Žije tam vdovsky osamělá a v jejím věku nikdy nevíme, kolik jí ještě zbývá času. Pomyslela jsem na to, že bysme sáhli do úspor pro nepředvídané výdaje a nechali ji přivézt taxíkem, protože si dovedu představit, že se pohybuje už jen o berlích. Má to ale jednu dost ošklivou závadu. Hlavním chodem naší štědrovečerní večeře bude ten kapr načerno s rybí polévkou. Takový veliký kapr by určitě bohatě vystačil na tři porce. Ale tvá prastará prateta je přísná, opravdu velice přísná vegetariánka a dávná bojovnice za práva zvířat. Nikdy by se vidličkou nedotkla tvora, který ještě před chvílí dýchal, i když možná jen žábrama, pohyboval ploutvemi a třeba měl i duši, i když to zatím žádný vatikánský koncil neschválil. Ale jistě není náhodou, že právě ryba má tak významné místo v křesťanské ikonografii. Tak víš co? Zůstaneme zas radši u tý naší vánoční tradice a zaneseš zas pratetě Brunhildě vánočku. Ach, co jsem to řekla, lekla se matinka, jen jsem se ošklivě přeřekla, a tak tu Brunhildu pusť prosím jedním uchem tam a druhým zas ven, míním samozřejmě tvou pratetu Kosinovou.

Ale to nebylo třeba, má prolhaná hostitelka to už totiž ani neslyšela, plně zaujata svým záchranným plánem, postaveným teď na skutečnosti, že prateta je přísná vegetariánka.

Má prolhaná hostitelka si vypůjčila od balkonových sousedů kočičí přenosku a oznámila, že mě teda zanese do té čtyřiapůlkrát chudší rodiny své spolužačky. Venku mrzlo, až praštělo, a lidi na chodnících padali jak kuželky, takže má hostitelka mě nesla v přenosce nadmíru opatrně, asi tak, jako když kněz nese Boží tělo umírajícímu. Na nejbližší zastávce jsme nasedli do tramvaje a jeli na Koněvovu ulici za její prastarou pratetou Evou Kosinovou, řečenou Brunhilda, velice přísnou vegetariánkou.

Velice přísná vegetariánka bydlela v druhém poschodí robustního, i když už dost zvetšelého činžáku bez výtahu. Na dveřích měla měděnou vizitku Dr. Petr Kosina. Přišel nám otevřít jezevčík a v závěsu za ním jeho vysoká a už dost kníratá paní. Pes se na mě podíval do přenosky, ale zatím nevěděl, jak se zachovat. Jak jsem už tady řekl, mezi psy a králíky je tradičně položen meč, ale jak se dozvíme za chvíli, zrovna tady ten meč už dávno zrezivěl.

Nadmíru vysoká prateta Eva Kosinová se k nám sklonila:

Vítám tě, holčičko, ale to sis letos pospíšila s tou vánočkou.

Má hostitelka ukázala na přenosku a já jsem se v ní pokusil zapanáčkovat, což se teda moc nevyvedlo.

Byt tu na rozdíl od mého dosavadního přebývání postrádal balkon, ale zato byl veliký, přímo bachratý, a poprvé v životě jsem se tady setkal se zarámovaným obrazem králíka, a vůbec všech zvířat: na stěnách byla veliká zvířecí galerie, jak někde jinde bývá na stěnách, představuju si, galerie šlechtických předků. A když mě má hostitelka vypustila z přenosky, rychle jsem pochopil, že tady nebudu v žádném těsném králičím kotci, nýbrž že celý ten veliký byt se teď stane mým velikým kotcem.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Jízlivá potměšilost žití.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.