URAGÁN VÁŠNĚ?

TAK AŤ TO LÍTÁ!

protože
odstín, neodstín, já už si s tou vášní nějak poradím

Lenka Macháčková

Informace pro uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v žádné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Používání elektronické verze knihy je určeno jen osobě, která ji legálně nabyla, a to v rozsahu stanoveném autorským zákonem.

Jakékoliv neoprávněné užití jako např. kopírování, úpravy, konverze do jiných formátů, prodej, pronájem, půjčování, darování, umísťování na servery, sdílení atp. je zakázáno!

Vydání první 2017

© Lenka Macháčková

Cover © Lenka Macháčková

© Mgr. Tomáš Zahradníček - TZ-one

ISBN: 978-80-7539-058-5 (ePub verze)

ISBN: 978-80-7539-059-2 (mobi verze)

O lásce, malinovém spreji, Mléčné dráze, centrálním vysavači a portském víně.

Všem ženám, které si pro samou lásku nevšimly, že jejich mužům

ani ta nejsmetanovější svíčková nechutná víc, než tančící zadek

narvaný do krajkových spodních kalhotek.

A pochopitelně všem mužům, kteří milují svíčkovou.

Budu vám vyprávět příběh. Takový obyčejný, ze života. Z toho mého. Jmenuju se Tereza. A příjmení? Na tom až tak nezáleží… dosaďte si třeba to vaše, protože jsem přesvědčená, že to, co vám budu vyprávět, se může stát komukoli z nás. Takže… je mi třicet pět let, měřím sto šedesát sedm centimetrů a vážím asi tak padesát osm kilo… plus mínus… tedy spíš plus nějaké to kilčo navíc v oblasti okolo zadku, když mám zrovna čokoládové období. Jo, a jsem vdaná. Už sedm let. Za Marka. Marek je muž mého života, je o dva roky starší, o dvacet pět centimetrů vyšší, o mnoho, mnoho svalstva těžší než já a miluje mě. Už jsem vám říkala, že je to muž mého života? Jo říkala. A už jsem vám říkala, že se do mého poklidného a vcelku obyčejného života tak nějak neplánovaně, z čista jasna a celkově dost blbě připletla Melinda, William, Izabela a Blaženka? Ne? Tak to musíte slyšet. To se pobavíte… na rozdíl ode mne… já jsem plakala.

ČTVRTEK

Proboha, už zase… budík jeden pitomej… uřvanej… zmlkni, neřáde. No jo, slyšim tě, nejsem hluchá…

Tak, teď pohnu nohou, pomalu se převalím a budu dělat, že se mi děsně chce… myslím vstávat… chce se mi, chce se mi, chce se mi… ne, tak nechce. Jediné, co se mi prozatím chce, je vyřešit to nepříjemné nutkání v oblasti podbřišku. Když nepočítám, že by to mohla být potřeba čůrat, mám za to, že by to spravil ranní sex… vymotávám ruku ze srolované peřiny, zavrtávám ji pod gumu od pyžama a… jo, to bude ono, docela bych si dala říct a hodila rychlej sexík. Zvedám hlavu, abych zkoukla, jestli se Mareček náhodou nechystá probudit… hm, vypadá to, že nechystá… funí a v pravidelných intervalech se mu mezi rty vytváří taková malá roztomilá mezírka. Tak ho nechám spát, cumlíka, má ještě čtyřicet minut. Kdybych ho totiž předčasně probudila, byl by pak až do večera tak nějak nedovařenej… to znám. Pokládám se do zpátky peřin a představuju si jeho penis, jak se vzpřimuje a pomalu se rozbaluje, rozbaluje… a vykukuje. Dlaň v mém rozkroku se rozvlní a prostředníček se sám od sebe natlačuje mezi jeho dva kopečky… juj, co to?… budu se muset oholit, než na něj vlítnu… trochu píchám.

Zvedám se, opatrně přikrývám Markovo holé rameno a odcházím do koupelny. Rozepínám pyžamo, nechávám ho sklouznout na podlahu, pouštím horkou sprchu a jejími proudy ohřívám kachličkový stupínek nad vanou… to aby mě to nestudilo, až si na něj sednu a budu si holit ty nohy. Tak, a kde je to Markovo holítko? Většinou si půjčuju jeho Gillette… ten můj růžovej totiž nic neoholí. Snad mu nevadí, že si to, čím si on rejdí po obličeji, já strkám mezi nohy… ale co, mezi nohama jsem jeho obličej měla už tisíckrát. Ooou, to je blaho… nechávám se omývat proudy horké vody a po těle mi naskakuje husí kůže. Miluju horkou sprchu. Ale fakt horkou. Nikdy bych nevlezla pod něco, z čeho se nekouří a co nezanechává na zrcadle bíle orosenou, neprůhlednou vrstvu. Jednou jsme to tady dělali. Tedy pod sprchou jsme to dělali už mockrát, ale jednou došla teplá voda a bylo to… divný. Místo na jeho penis jsem myslela na své ledové a mírně nafialovělé nohy, a docela mě tenkrát štvalo, že to poznal. To si penis fakt nezasloužil. Markův penis je totiž dokonalost sama… elegantní, vznešený, vkusný a chutný, prostě špičková kvalita. Velikost tak akorát, na délku i na šířku pasuje skvěle… a rád. A má neobyčejně blahodárný vliv na mou pleť. Pokaždé, když si ho šoupnu mezi nohy, jsem pak celá růžová, svěží a šťavnatá a v oku se mi zjeví taková překrásná navlhlá jiskra. Je zkrátka ideální… něco jako tenhle deo body sprej malina vanilka. Tím si to občas dělám, když se mi nechce běžet přes celý byt do nočního stolku pro mého černého, možná trochu přerostlého pomocníka. Marek mu říká pomocník… legrační, že jo. Takže vzhledem k tomu, že si v rámci počestnosti nemůžu v koupelně jen tak vystavit maketu pánského přirození, je tenhle, už mnoho týdnů prázdný sprej, povýšen do funkce tajný pomocník v záloze. Stojí tady na poličce, v pozoru a připraven k použití v případě nouze. Má dlaň se zcela sama a velice šikovně zavrtává mezi stehna a… proboha… tak jo… tak jo, udělám to. Šmátrám po záložníkovi, zády se opírám o stěnu a rozevírám stehna… mám to nacvičený. S erotikou to nemá nic společného, je to čistě jen potřeba tělesného uspokojení, uvolnění, odreagování a takového celkového rozveselení. Takže jako vždycky… záložníka do levé ruky a opatrně ho nechat vklouznout dovnitř… když říkám opatrně, tak myslím pomalu a s citem, protože co si budeme vykládat – sprej není penis a nepovolí ani o milimetr. A proč do levé? Ne, nejsem levák, jen tu pravou, tu šikovnější ruku, potřebuju někde jinde… o něco výš, hned pod čárkou medově zlatých chloupků. Tam se na samém dně choulí malý nenápadný hrdina, do kterého je vměstnána veškerá slast světa… no, mého těla určitě… jo, tady je… jo. Zavírám oči a představuju si Markův penis… představuju si, co asi cítí, když ho zanořuje mezi mé pootevřené rty… a já ho pevně objímám… a on se šponuje, natlačuje se dovnitř a hlasitě oddechuje… už bude, cítím to… ano, ano… ano!… uhmmmm!!! Ježiši, já jsem ale čuně… snad mě neslyšel. Rychle oplachuju malinu vanilku od toho lepkavého nadělení, otevírám tubu se sprchovým gelem, namačkávám si plnou dlaň a krouživými pohyby roztírám světle růžovou hmotu po svém těle, to abych pronikavou vůní jasmínu překryla aroma orgasmu, které se před malým okamžikem rozvilo celou místností. Dobrý… teď rychle oholit, vyčistit zuby, a co je zvlášť důležité, nanést pleťovou masku.

Pleťovou masku si dávám každé ráno. Dělají to tak všechny topmodelky, čili i já. Byla jsem totiž tváří časopisu Zelenina stokrát jinak, a to speciálu červen 1990. Objevena jsem byla ve druhém pololetí šesté třídy, konkrétně během hodiny civilní obrany, zrovna když jsme nacvičovali manipulaci s plynovými maskami. Vzhledem k tomu, že trpím alergií na ajatin, byla jsem jako jediná tohoto praktického výcviku ušetřena, což mne těšilo hned ze dvou důvodů. Jednak se jednalo o masky dost vyšlé z módy a jednak to značně zjednodušilo práci redakčního týmu, který vtrhl do učebny, aby z našich řad vybral vhodného kandidáta na ztvárnění modelu k článku Hlávkový salát, nepostradatelný společník každého ambiciózního školáka. Oddíl pěti profesionálů rozrazil dveře, plynové masky a já jsme k nim obrátily své tváře, podsaditý kreativec s fotoaparátem na krku zmonitoroval prostor, namířil na mne ukazováčkem a vzkřikl „támhleta“. Zatímco se mí spolužáci snažili vysoukat z masek, aby mohli slovně vyjádřit svůj názor (zpod několika filtrů zaznělo něco jako „na hohno“ a „fenato vyferu“), já jsem odkráčela na běžeckou dráhu, kde jsem pózovala s rýčem, motyčkou, kyblíkem slepičího trusu a hlávkou salátu v podpaží. K velké radosti mých zatrpklých spolužáků vyšel čtvrtého června speciál, na jehož čtrnácté straně pózoval Petr Balón, žák 7. C, kteroužto tragédii jsem si vysvětlovala tím, že jemu se do podpaží vešly hlávky dvě. Takže pro případ, že by se mezi dveřmi nečekaně zjevil štáb časopisu Život s troubou a hledal tvář článku Vydlabaná kedlubna, záruka dobré nálady, snažím se vypadat čerstvě a k nakousnutí vždy a za každých okolností.

Stojím tedy před toaletní skříňkou a s ukazováčkem přimknutým k pravému koutku úst přemýšlím, která z pleťových masek by se hodila na mou kedlubnu dneska. Prohrabávám se arsenálem zázračných pytlíčků se vším možným… heřmánek, šnečí extrakt, aloe s okurkou, Q10, bambucké máslo, výtažek z perel… tak třeba tuhle limitovanou edici Japanese girl. Matlám si něco, co vypadá jako rozmixovaná rýžová kaše na obličej… ještě tady trochu, tááák, bezva. Podle návodu mám deset minut, takže rychle do kuchyně, postavit vodu na čaj, zapnout troubu a vyhrabat z  mrazáku croissanty… a hlavně uvařit kafe. Bez kafe a cigára bych nepřežila. Vlastně… Marek nemá rád, když říkám kafe. Mám prý říkat káva. Takže… bez kávy a cigára bych nepřežila. Marek nekouří. Je to muž, co jde s dobou a v rámci svého zdraví a tělesné kondice se s tím rozhodl skoncovat. Já, navzdory překážkám v podobě zákona o zákazu svobodného zamořování ovzduší a obtěžování okolí, či veřejně rozšířenému klišé, že kdo hulí, je blb, s tím prostě přestat nedokážu. A možná ani nechci. Ano, chutná mi to, a kromě toho, co bych z toho života měla? Piju vodu – to kvůli kaloriím, pomalu nejím, za chlapama nelítám a ve sprše si to dělám jen občas… takže kafe a cigáro je pro mě takovým malým relaxačním rituálem… ummm, to je vůně… tak, hotovo, všechno mám připravené, rychle zpátky do koupelny.

Stoupám si před umyvadlo, otáčím kohoutkem, předkláním se, strkám obličej k dlaním nabírajícím proud vlažné vody a smývám hydratační pleťovou masku se sto dvaceti procentním účinkem v boji proti projevům stárnutí. Navlhčeným kosmetickým polštářkem to dolů nejde, to už mám vyzkoušený. Jednou jsem vyrazila s kydancem bahna z Mrtvého moře rozmáznutým nad pravým uchem, a všimla jsem si toho až při obědě, když se bahno začalo vlivem nezdravého městského prostředí drobit, a jedna jeho část mi spadla do polívky a ta druhá se nad ní pohupovala přilepená na vlasu uvolněném z módního nedbalého drdolu. Takže nabrat vodu a pořádně rozšmrdlat, hlavně tady nad ušima… dobrý… zvedám hlavu z umyvadla a mžourám na sebe do zrcadla. Já teda fakt nevím, o co se tady každej den tak trapně snažím… účinek evidentně míjí cíl a můj projev je, zvláště takhle zblízka, ve stavu mírného vykročení k podobě vyžilá účastnice reality show. A to jsem byla tváří časopisu Zelenina stokrát jinak! Hledám prázdný obal od zázračného obličejového omlazovadla, otáčím ho a čtu… „zanechává pleť hedvábně jemnou a vláčnou“… no, vláčná je, to je pravda, možná až moc… zvláště tady dole by nemusela tak plandat. Podvodníci! No, snad to nějak zamaskuju. Nanáším na sebe hmotu v barvě nedopečené housky, pak housky mírně připálené a nakonec trochu narůžovělého prášku, co má vytvořit dojem zdravíčka. Skvělý… už vypadám dostatečně zdravě, teď něco málo šedé na horní víčka, řasenku, rtěnku… nádhera… počkat, co to tady? Našoupávám se nad umyvadlo a nakláním se ke svému obrazu v zrcadle… jooo, to je jen ospalek obarvený očními stíny… napřimuju malíček a nabírám tu příšernost na nehet. Tak, a teď učesat. Hmmm… jak to vymyslím dneska? Mám si je nechat rozpuštěný… nebo drdol… nebo culík? Na rozpuštěný nemám náladu… děsně to šimrá a překáží, a když se předkloním, lítá to všude možně. Takže to vidím na klasiku. Sčesávám si vlasy na týl hlavy a všechny do jednoho je spoutávám gumičkou… ukaž… zprava dobrý, zleva taky… paráda… jsi kočka! Stojím před zrcadlem, a aniž bych ze sebe spustila oči, skláním hlavu, otevírám ústa a rty špulím do písmene O. ÓÓÓ… nádhera, a zvlášť ty přimhouřený oči… to bude šílet, až se bude shora koukat, jak mu ho kouřím. Zkouším mhouření očních víček do té nejsexy polohy a několikrát grimasu šelmovsky smyslného pohledu opakuju, to abych se pokochala tou naprostou přirozeností a ženskou lačností. Jo, jo, v kuřbě jsem nepřekonatelná. Vím to. Už mnohokrát to při tom vykřikoval… „jsi úžasná, jsi skvělá, uhmmmm, jo, kuř ho… už bude, uhmmm… jsi nepřekonatelná, Teri“. Ano, říká mi Teri. Tereza mu při sexu nějak neleze z pusy, nebo co. Dobrá, jdeme na to… ÓÓÓ, pěkně ti ho obejmu a obkroužím ti ho jazykem, pak si tě ochutnám celého, naberu si tě čtyřikrát, pětkrát, šestkrát… proboha, sedm dvacet, nestíhám! Tak fofr, mám jenom pět minut… klusem do kuchyně, hodit rozpéct tři croissanty, vylovit z konve pytlík s čajem, zapnout Markův notebook, vyťukat heslo v…o…l…v…o - to je jeho auto (já mám Alfu a, zřejmě následkem neschopnosti naučit se cokoli nazpaměť, heslo 12345), zalít Markovo kafe, tedy kávu, hrnek postavit vedle klávesnice, vyndat z trouby ty croissanty, šoupnout je na talířek a to celé spolu s čajem na jídelní sůl… sedm dvacet pět, dobrý… hurá do ložnice a probudit ho… tak na sex už nezbyl čas… zase.

„Marku…,“ špitám mu do ucha a rty se mu otírám o tvář.

„Marku… vstávej… za pět půl osmý.“

„Ummm… už zase?“ kroutí pusu, pootevírá vnitřní koutek pravého oka a snaží se odfouknout pramen mých vlasů, jenž se dotýká jeho nosních dírek.

„Zase…“

Zase? Neměla bych mu spíš říct miluju tě, otevři oči a obejmi mě? Ummm… ne, radši ne, nebudu ho zdržovat takovýma blbostma. Musí do práce. Ano, práce je mu podle všeho vším. Zřejmě představuje jakousi formu jeho vnitřního chlapského sebeuspokojení, že je schopen ulovit mamuta a dotáhnout ho k rodinnému krbu. Evidentně si neuvědomuje, že je chlap i bez toho, aby se dennodenně od rána do večera honil za stádem tlustokožců, které v podstatě ani nepotřebujeme, jelikož nám stačí kuře, a kromě toho se nám mamut nevejde do mrazáku a nemáme brusinky, jež by se k němu docela hodily a na které, kdyby tedy chtěl, by mohl jít se mnou, protože vím, kde rostou. Zapuzuju představu našich nahých těl, bezstarostně se válejících v porostu lesních plodů, a soustřeďuju se na krutou realitu, tedy na své poslání. Nikoli na udržování ohně a jeho penisu ve stavu neustálého žáru, to je v dnešní emancipované době činnost naprosto nežádoucí, ale na každodenní snahu nahnat do jámy mamuta druhého, protože sousedi jich už mají pět a tvrdí, že nic tak vzrušujícího, jako je osobní vlastnictví třiceti pěti tun žrádla, doposud nezažili, a kromě toho prý půjdou a vymění si ho za dva pytle zátek od Rychlejch špuntů, protože se doslechli, že kdo jich nevlastní alespoň pět kilo, není in. Vzhledem k trendu moderní doby, vzhledem k všeobecnému povědomí o materiálních potřebách dynamického člověka a vzhledem k tomu, že je už půl osmé, setrvám nohama na zemi – tedy spíš u sebe, nebudu ho blbě rozptylovat a zůstanu u toho „zase…“

„Zase… vstávej pupíku, přijdeš pozdě.“

Ano, věta „přijdeš pozdě“ účinkuje skvěle a výsledek se dostavuje takřka okamžitě. Marek se hrabe z postele a jeden po druhém vykonává své ranní rituály, a to v tomto pořadí… napije se čaje, navštíví toaletu, usedne ke stolu a spořádá dva croissanty (jeden vždycky nechá, ale já mu dávám tři, to kdyby měl náhodou větší hlad než včera), dopije čaj, přemístí se k pracovnímu stolu, chopí se myši, vlítne na internet a pročítá si aktuální novinky z domova a ze zahraničí, přičemž popíjí svou kávu. Pak se přesune do koupelny, asi tak osm devět minut se různě čistí a zušlechťuje (poslední dobou mu to ale trvá spíš minut čtrnáct patnáct – asi slábne, nebo co), oblékne se, políbí mě, řekne „tak já jdu, ahoj“ a jde.

„Tak já jdu, ahoj.“

„Ahoj, měj se hezky, a jeď opatrně…,“ nastavuju mu rty k polibku a rovnám mu límeček košile.

„Já jezdím vždycky opatrně…“

„Tak večer…“

„Večer… čau.“

„Čau.“

Zavírám za ním dveře a otáčím se, zhluboka se nadechuju a mířím zpět k ranním rituálům. K těm svým. Ano, také mám předodchodové rituály. Každodenní. V tomto pořadí… poklidit, narvat nádobí do myčky, vyluxovat (večer už nemám náladu a kromě toho Marek nesnáší řev vysavače), zkontrolovat čistotu bílé sanitární keramiky a případně jí obnovit, něco na sebe hodit, myslím tím samozřejmě nějaké šatstvo, parfém a brejle (ano, nosím brýle… už od sedmnácti), uvařit ještě jedno kafe, najít cigára, otevřít okno, sednout si na parapet a zapálit si, usrkávat to kafe, na nic nemyslet a kochat se pohledem na zahradu, kterou jsem kamínek po kamínku, kytičku po kytičce a travičku po travičce dala dohromady… já sama. Jsem totiž borec. Jsem geniální, děsně šikovná a takřka nenahraditelná. A taky jsem samozřejmě inteligentní, vtipná, krásná a v kuřbě jsem nepřekonatelná… ale o tom jsem se už, myslím, zmiňovala. Ale počkat, co to je, támhle to?… pampeliška!… uprostřed mého anglického trávníku… no to snad ne! Tak dneska to nestíhám, zítra taky ne, takže hned v sobotu ráno vezmu šroubovák a vlítnu na ní. Šroubovákem jde vyďoubávání pampelišek nejlíp… takovým tím velkým, placatým. Marek jich má v bedně plno. Je to totiž domácí kutil. Tak jednou dvakrát do roka se sebere, vytáhne hasák a opraví například kapající kohoutek, neodtahující digestoř či vodním kamenem ucpanou sprchovou hlavici. Většinou to probíhá tak, že udělá po celém bytě děsnej bordel, neustále vykřikuje „budeme potřebovat kýbl“, „budeme potřebovat kladivo“ či „budeme potřebovat štafle“, což v překladu znamená „najdi kýbl“, „podej mi kladivo“ a „přines štafle“, a zatímco já lítám jako blbec, můj milý stojí, tváří se důležitě a řeší problém. Načež se zamyslí a sdělí mi, že už kýbl, kladivo či štafle potřebovat nebudeme, jelikož potřebujeme koupit novou baterii, digestoř či sprchu. Jo, jo… co bych si bez něj počala… ta pampeliška mě ale štve… jo, jo, je to můj šikula! Tak, dopít kafe, vajgl típnout o parapet… ježiši, tady už je po mně ale flek… snad to půjde dolů… dloubu do černé seškvařeniny nehtem a zkouším stupeň jejího přilnutí k měděnému plechu. Hm, tak na to budu muset vzít hrubou sílu… nebo písek. Tak v sobotu. Vezmu to z jedné vody na čisto i s tou blbou pampeliškou.

Seskakuju z okna, máčím vajgl v hrnku s lógrem a házím ho do koše. Abyste tomu rozuměli… máčím ho kvůli předejetí požáru vzniklého vznícením použitého papírového kapesníku od nedostatečně uhašené jiskřičky. A jelikož se chystám opustit byt a odpadkový koš zde zůstane bez dozoru, sám a nevysypaný, máčím pořádně, a pro jistotu ještě jednou. Ne, nejsem paranoik se sklonem k vytváření nejrůznějších konspiračních teorií, jak tvrdí můj milý, jsem jen krutý realista… ano, realita je někdy krutější, než se zdá. A teď svačinu. Co si dám, co si dám?… třeba ten croissant od snídaně. Skláním se pod sporák, hrabu ve třetím šuplíku a hledám igeliťák, co není pokydaný marmeládou z koblih, zbytky rozpláclé broskve či plný semínek máku. Je to ale fuška, protože třetí šuplík je narván nejrůznějšími, velice potřebnými věcmi, jež nemohu jen tak vyhodit. Mám tam schovanou starou sadu příborů ve zbytkovém počtu šestnáct a půl kusů (původně dvacet čtyři), léta nepoužité formičky na vánoční cukroví, nefunkční ponorný mixér, asi milión igelitových a papírových tašek, utěrky (některé děravé, některé propálené), houbičky na nádobí, několik brček z Mekáče, klubko bílého provázku, vteřinové lepidlo a nůžky, kterými nejde nic ustřihnout. Někdy mám pocit, že je můj třetí šuplík něco jako bezedný hrnec, protože jak jinak by se tam všechen ten bordel vešel… a hele, tenhle je docela čistej… vyklepávám z pomačkaného pytlíku seschlé drobky, házím do něj croissant a to celé umisťuju do kabelky. Svačinu s sebou nosím vždycky. Pravidelně kolem jedenácté totiž chytám hlaďáka. Pravděpodobně to bude tím, že nesnídám. Už od devatenácti. Od té doby, kdy moje kamarádka Danica potřebovala shodit devět kilogramů nadváhy a donutila mě, ať s ní držím basu.

Danicu jsem potkala na střední, a kdyby ji jednoho pochmurného odpoledne nenapadlo, že se nechá zaměstnat jako krupiérka na zaoceánské výletní lodi, nekroužila by teď s kostkou v ruce někde po Karibiku, ale s nákupní taškou po Náměstí Republiky, a potkávala bych se s ní dodnes. No, škoda. Zřejmě přišla na to, že její prvotřídní vlastnosti Náměstí Republiky tak nějak náležitě nedocení, o čemž musím chtě nechtě prohlásit, že je to v podstatě fakt. Danica totiž byla… a s největší pravděpodobností stále je… nekontrolovatelný živel. Měla blond vlasy do pasu, rudé nehty, temperament středomořských krásek, zvučné er a řidičák, ale co je nejdůležitější, oplývala pro mě dost exotickou vlastností, co se týče potřeby sexuálního vybití průměrné studentky střední školy. Disponovala databází s interním názvem Ztracená vejce, jež obsahovala spojení na několik desítek nabíječů čekatelů a kterou neváhala rozšířit kdykoli, kdy k tomu nastala vhodná příležitost, na což jsem přišla hned v prvním ročníku, konkrétně ve večerních hodinách dvacátého šestého prosince poté, co sbalila jakéhosi Miloslava, vlekaře lanové dráhy Herlíkovice – Žalý, společně s kterým zdemolovali lůžko penzionu Malina, kde jsme my dvě trávily víkend za výhodnou cenu. Jo, a naučila mě kouřit (cigarety pochopitelně) a pokrčeným prostředníčkem cvrnkat vajgly ležící na bříšku palce na vzdálenost čtyř metrů, za což jsem jí věnovala svůj žlutý svetr. S Danicou jsme seděly čtyři roky v lavici (každé všední dopoledne) a po nejrůznějších zábavních podnicích (téměř každé odpoledne), kde mě, aniž bych ji o to výslovně žádala, seznamovala se svými kamarády a kamarádkami, z nichž někteří byli… jak jen to říct… poněkud zvláštní. Tak namátkou třeba prsatá Soňa. Soňa pracovala jako asistentka v České televizi a byla hospitalizovaná pro anorexii mentalis. Jednou se nás zeptala, jestli nás taky tak děsně tahá, když si vyměňujeme vložky, kterýžto problém byl záhy vyřešen na základě odhalení, že si je místo na kalhotky lepí přímo na tělo, což ve mně vzbudilo pochybnosti ohledně správnosti diagnózy, pro kterou byla přijata na psychiatrickou kliniku.

Nebo Danicin kamarád Louis… byl něco jako umělecký fotograf na volné noze, jenž toužil zachytit mé nahé tělo ve svitu Luny. Ujistil mě, že se nemusím ničeho obávat, a kdybych nakonec přece jen pocítila nějaké nepřekonatelné zábrany, pozve svého úžasného a zkušeného kámoše Pepého, který mě zcela jistě z nervozity vyvede.

Dále pak Rikardo, jehož bylo zakázáno oslovovat Ríša, Rišan, či dokonce Rišánek, jelikož je prý ve skutečnosti Siciliánec jak vystřižený, říkal… nebo vyšitý?… teď nevím. Rikardo na to nešel tak romanticky jako Louis… prostě mi navrhnul, abych zaskočila k němu domů a tam mu ho přeblafla, jelikož to tak dělají veškeré Prcčiny přítelkyně (Danicini známí jí důvěrně oslovovali Prcka, což je prý odvozenina od jména Danica, jehož zkráceninou je Ica, kteroužto zkráceninu lze zdrobnit na Icka, jež přímo vybízí k vytvoření metafory Prcka, tedy přenesenému pojmenování na základě neformálního vyjádření jejího mravně pokleslého životního stylu).

Přes to, že jsem si nebyla až tak jistá, z jakého důvodu se Danica obklopuje výhradně psychopatickými úchyly, seznámila jsem jí se svým tehdejším chlapcem, sofistikovaným umělcem z dobré rodiny… ale asi si nepadli do oka, nebo co, jelikož umělec tvrdil, že je to blbá slepice, což slepici nevadilo, protože podle ní bylo to mý hovado pěknej vůl. Takže tahle Danica mě v době mého tělesného růstu donutila zhubnout šest kilo, což je pravděpodobně příčinou mých dvou nedovyvinutých ozdob hrudního koše. Co k tomu dodat… prostě katastrofa. A kromě toho, děsnější tři neděle jsem fakt nezažila. K obědu vařená ryba, k večeři plátek šunky a paprika… a k snídani nic a kafe… bez cukru… to znamená hořký. Víte, jak dlouho průměrnému člověku trvá, než v něm dennodenně opakovaná činnost zanechá trvalý následek v podobě zvyku a železné košile? Za jak dlouho ji vykonává takřka automaticky, bez nervů v kýblu a rád? Odborníci (pravděpodobně britští vědci, protože kdo jiný by zkoumal takové ptákoviny) zjistili, že dvacet dní. To znamená tři neděle. Vzhledem k tomu, že z několika předešlých průzkumů vyplývá, že se řadím mezi nadprůměrně průměrné občany, dvacet jedna dní na hořké kávě a bez snídaně na mně podle předpokladů zanechalo následek v podobě ranního nechutenství a potřeby půl litru neslazeného kafe. Ale na druhou stranu to s tou mou průměrností asi nebude tak horké, jelikož například už sedm let prakticky denně luxuju, žehlím, utírám prach a myju nádobí, a nic… žádný návyk, žádná železná košile. Zřejmě budu nějaká výjimka, nebo co. Ano, to zní docela hezky… jsem výjimečná žena… výjimečná… žena… výjimečná žena… jsi magor a máš šest minut zpoždění!

Takže poklusem… odpadkový koš je zajištěn, teď už jen obejít byt, zkontrolovat okna, elektrické spotřebiče, sebe, načechrat si vlasy a nahonit prsa, obout se, najít kabelku, prohrabat jí a zjistit, jestli s sebou mám kapesník, pomádu na rty, peněženku a mobil, mrknout, jestli mi Marek neposlal zprávu „miluju tě, nemůžu bez tebe být“ nebo tak něco, sbalit cigára a klíče… a můžu.

„Tak já jdu, ahoj…,“ posílám vzdušný polibek našemu hnízdečku bezmezné lásky a nabírám směr ruch velkoměsta.

„Jé, čau Terezice…,“ slyším za zády v okamžiku, kdy si mezi zuby vkládám pytlík se svačinou, abych se mohla oběma rukama ponořit na dno kabelky a vyhrabala z ní klíčky od auta.

„Jé, ahoj, Sandro…“

Sandra je má dlouholetá přítelkyně. Je krásnější, vyšší, štíhlejší a komplikovanější než já, a kdykoli ji spatřím, mám zvláštně neodbytný pocit, že jí ty její balkóny co nevidět spadnou. Nicméně na balkónech číslo pět založila svou kariéru profesionální ženy a na můj vkus dost nemravně využívá velkorysosti mužů, kteří jsou přesvědčeni, že na pětkách je založeno veškeré pozemské bytí. Jen jednou se jí to trochu vymklo, to když se spustila s devizovým cizincem, majitelem Padovské betonárky, jenž jí nabídl jednak své srdce a jednak letenku za životem mezi oleandry, středomořským vánkem a lodičkami od Versaceho. Neváhala ani minutu, řekla mi „heč“ a s jasnou představou, že se bude po zbytek života válet u bazénu a popíjet Cinzano, nasedla do letadla a zamířila za vidinou své úžasné zahraniční budoucnosti. Její materiálně a emočně zářivá budoucnost se bohužel k jejímu velkému zklamání již několik hodin po přistání rozpadla na prach, a to v okamžiku, kdy tak nějak prozřela poté, co vstoupila na dvorek jakési vesnické ratejny, kde jí Italský velkotovárník obul do holinek a donutil, aby společně s jeho matkou šlapaly betonovou směs do prkenného rámečku za účelem ruční výroby panelů tři na metr dvacet, o kterémžto zážitku se dodnes nerada zmiňuje.

Se Sandrou se s menšími přestávkami milujeme už od první třídy. Naše vzájemné sympatie jsou neobyčejně vřelé, a to i přes to, že jsme byly vystaveny mnohým překážkám v podobě nelítostných životních konfrontací. Například té s tou bramborou. To bylo ve třídě sedmé, když jsme společně s absolventkami předmětu vaření měly předvést absolventům předmětu dílny, co jsme se za celý školní rok naučily, čili jaké jsme zručné, kulinářsky zocelené a existenčně prvotřídně vybavené domácí hospodyňky, což by se prý mládencům mohlo jednou v budoucnu hodit, jelikož jim to usnadní výběr vhodné životní soudružky. Postavily jsme se tedy do řady, každá jsme vyfásly po jedné bramboře a jednom příborovém noži a na signál „teď“ jsme se jaly bramboru loupat s tím, že která z nás ji oloupe nejrychleji, bude oficiálně dekorována titulem hospodyňka ze všech hospodyněk nejúžasnější. Přes to, že nejúžasnější jsem vždycky byla (jsem a pochopitelně vždycky budu) já, vyhrála Sandra. Skončila jsem těsně druhá, a jelikož ji mládenci počali vyhazovat do vzduchu za současného skandování „Sandra… Sandra… Sandra“, nedostala jsem prostor pro vznesení protestu ohledně nespravedlnosti co se týče velikosti mé brambory a tuposti mého příborového nože, na základě čehož jsem se musela smířit se skutečností, že život je tak nějak nelidsky nemilosrdný a že prvenství je do značné míry ovlivněno tím, jaká brambora na vás zrovna vyjde.

Jak jsem tedy řekla, se Sandrou se znám už od základky. Je provdaná za Honzíka a říká, že má velký péro. Vzhledem k jejímu smyslu řídit se vlastním rozumem, jakožto díky zaměření získávat podrobné informace o věcech, o kterých sice nemá ani páru, nicméně ji velice zajímají, byla vždy o krok přede mnou, co se velikosti péra a jeho celkové funkčnosti týče. Ano, byla to ona, kdo mi v šesté třídě vysvětlil, jak to dělají motýlci, čili co obnáší a jakým způsobem dochází k množení druhu, tedy k reprodukčnímu společenskému aktu. Zodpověděla mi otázky týkající se sexu, mužského těla a záhadného drakobijce, o kterém jsem věděla pouze to, že ho chlapci nosí v trenkách. Vysvětlila mi, že se pan záhadný skládá ze dvou částí. Ta první, co je nahoře, je dlouhá, doutníkovitá a poněkud trčí. Ta druhá, vespod, je menší, dvojitě oválná a poněkud visí. Názorně mi to předvedla vztyčením předloktí jedné ruky a zaťatou pěstí ruky druhé, kterou si přiložila dolů k loktu. Chápavě jsem pokyvovala hlavou a zuby si skousla dolní ret v očekávání, co přijde dál. Dál se s výrazem zodpovědného kantora hrdinně jala poslání vysvětlit mi něco jako princip chodu vznětového motoru. Používala učebnicové výrazy jako žena, muž, pohlaví, orgán, kmitočet… a znělo to velmi odborně. V podstatě mi vysvětlila, že do mě někdo zarazí svou trčící část až po okraj a opakujícími se pohyby sem a tam do mě bude zároveň cpát i část visící. Neustále jsem pokyvovala hlavou, zuby si ohlodávala ret a koulela očima, to abych vypadala, že vše naprosto přesně chápu, i když jsem nechápala prakticky nic. Neporozuměla jsem totiž tomu, že tam, kam se vejdou sotva špičky dvou prstíků, by se mohlo narvat něco zvící velikosti předloktí a zaťaté pěsti. Nabytá informacemi jsem se rozhodla, že si to nejdřív musím vyzkoušet sama. Přes veškerou snahu se mi podařilo pouze ke špičkám dvou prstíků přidat třetí, což mě utvrdilo v přesvědčení, že je to pěkná blbost… a jestli ne, tak že to asi nebude žádná sranda. Tento ohromující poznatek ovlivnil můj celkový pohled na sex v tom smyslu, že jsem nechápala, jak se to vůbec nějaké může líbit a proč si něco tak šíleného nechá dělat. Fuj!

„Jak se máš?“ Sandra odhazuje své světle zrzavé, půlmetrové kudrny na záda a lepí mi hudlana.

„Fajn... a ty? Kde se tu bereš? “ lepím ji též jednoho.

„Letim na poštu… objednala jsem si takovou světle hnědou koženou bundičku s takovým vééélikým límcem. A už asi dorazila.“

„Aha,“ představuju si, jak si oblékne bundičku s vééélikým límcem a jak se v důsledku přičtení objemu límce k objemu jejího hrudníku převáží dopředu a hned před poštou se rozmázne jak široká, tak prsatá.

„Nesedneme někam na kafe?“

„Nezlob se, ale mám fofr. Za dvacet minut musím být u šéfa.“ Na znamení dramatičnosti odemykám auto a otevírám dveře.

„To je škodááá… mohly jsme hodit řeč.“

„Hm… to je… ale fakt musim.“

„Ále… vybodni se na to. Mám plno drbů. Představ si, Viola… to je jedna slepice od nás, tu neznáš… si koupila úplně stejný džíny, jako mám já… takový ty proužkovaný, ty černo bílý… a co myslíš?“

„…..?“

„Vypadá v nich jako blázen.“

„Vážně?“

„Nekecám. Fakt. A hele… nemůžeš tam zavolat a něco si vymyslet? Třeba že tě bolí zub… nebo tak.“

„No, mohla bych to zkusit, ale víš… nevím, jestli to šéf pochopí.“

„Bolavej zub musí pochopit snad každej,“ zamrká prodlouženými řasami a nadzdvihává pravou část svého horního, sladce Mary Kay růžového rtu.

„Když u něj člověk nikdy neví. A kromě toho je to sebestřednej chlap a nikdy se mnou moc řečí nenadělal.“

„No jasně, má bobky, že bys to mohla brát jako sexuální harašení na pracovišti.“

„S tím problém nemám. No… sice mi občas sáhne na prsa a jednou se přišel podívat, jak čůrám, ale já to tak neberu.“

„Jak… nebereš? To je normální úchyl!“ prudce rozpažuje obě ruce, koulí očima a kroutí hlavou ze strany na stranu.

„Nééé… to bych neřekla.“

„Je snad blbej?“

„No… trochu. Jsou mu dva roky.“

„Cože?“

Je to tak. Mému šéfovi jsou dva. Ne, že by byl vyloženě na hlavu, ale je pravda, že s chápáním mých zájmů má značný problém. Zrovna včera jsem mu vysvětlovala, že tak na hodinku vypadnu, protože na Andělu mají výprodej kozaček, takže zmizím a on si tady bude hezky hrát s mašinkou. Postavila jsem mu kolejiště, co svět neviděl… dva tunely, most, výhybku, vedlejší okruh k zoologické zahradě a depo, a předváděla mu, jak mašina před tunelem houká, jak se jede podívat, co dělá hroch, jak si nechává opravit porouchaný vagón… a nenápadně mu líčila, že ty kozačky nutně potřebuju a jestli sebou nehodím, tak večer už je mít na tuty nebudou. No vysvětlovala jsem mu to snad dvě hodiny… ale dostala jsem z něj jenom éje, šš, ééé a eé, z čehož jsem usoudila, že smůla.

„Nó… dělám něco jako chůvu, víš?“

„Aha… takže ty už neděláš ve školce?“

„Ne… už ne.“

Ano, protože jsem se málo učila, nejsem ředitelkou bankovního ústavu, ale bývalou členkou kvalifikovaného personálu mateřské školky. A zrovna teď jsem na volné, finančně příznivější noze. A protože se Marek učil o něco víc než já, je ten ředitel… obchodní ředitel oblastní pobočky developerské firmy. Titulovaný ředitel, pochopitelně. Inženýr. S asistentkou, pochopitelně. „Dobrý den, pane inženýre. Jak se dnes máte, pane inženýre? Dáte si kávičku, pane inženýre? Nebo bublaninu? Domácí.“ Je to machr. Z nemalé části nese na jeho úspěšné pracovní kariéře fakt, že tomu rozumí, strategii obchodu má v malíku, dokáže se chopit příležitosti, je to rozený vůdčí typ, fešák a ten kutil… i když na druhou stranu, když ho tak vidím s hasákem v ruce, vůbec nechápu, jak může zajišťovat výstavbu nemovitostí. Ale musím uznat, že za tu dobu, co ho znám, ještě nikdy nevyrážel realizovat projekt s hasákem, nýbrž s kufříkem s projektovou dokumentací a mou fotkou v náprsní kapse. Nosí jí tam od té doby, co jsme se seznámili. Tedy seznámila nás Danica. To je ta, která mě donutila jíst vařené ryby… no a pak mi šla za svědka. Svatbu jsme měli na Staromáku. Dvacátého třetího dubna v půl dvanácté. Bylo nádherně… sluníčko pálilo, holubi vrkali, kočároví koně ržáli a mně to děsně seklo. V pravé poledne jsme vyšli z vrat radnice… nad hlavami nám bimbal Orloj, turisti vřískali nadšením, fotili si to, a já, zavěšena do muže svých snů, plakala štěstím. Myslím, že asi tak dvě stě zahraničních občanů má naši svatební fotku ve svém albu pod názvem Krásy Prahy – kouzlo ducha místa. Ano, jsem ženou pana inženýra. „Dobrý den, paní inženýrová. Jak se dnes máte, paní inženýrová? Dáte si kávičku, paní inženýrová? Nebo sex? Domácí.“ Jo, tak ten bych si dala, ale mám fofr, Marek někde lítá a kapitalismus se neptá, na co mám chuť, ale kde se flákám.

„Sandi, musím běžet. Zavolám ti a dáme to kafčo, jo?“

„Brnkni… ale ne za měsíc... zejtra.“

„Jasně… ahoj,“ nakláním se k jejímu obličeji a tváří se tisknu k té její.

„Pa…“

PÁTEK

Proboha, už zase… budík jeden pitomej… uřvanej… zmlkni, neřáde. No jo, slyšim tě, nejsem hluchá…

Tak, teď pohnu nohou, pomalu se převalím a budu dělat, že se mi děsně chce… myslím vstávat… chce se mi, chce se mi, chce se mi… ne, tak nechce. Terezo, vstávej, zlato. Slyším tě, kdo jsi? Proč mě voláš, princi? Ach ano… jak si přeješ… usednu v tvůj klín, abychom jako jedno tělo uháněli na přenádherném oři do tvého ještě nádhernějšího zámku, jenž hrdě ční nad rozeklaným útesem omývaným příbojem nespoutaného oceánu…

„Terezo… nespi, zvonil ti budík… už dvakrát.“

„Nééé, nech mě… zdálo se mi o princovi, co mi chce darovat panství na břehu oceánu.“

„A já bych ti nestačil?“

„A máš bujného oře?“

„To zrovna ne…“

„Hm… tak to já jdu zase spát. Dobrou.“

„Teri… prosím tě, nevíš, kde máme ten velkej zelenej kufr?“

Otevírám oči, hrabu se z peřin, sedám si a nechápu, proč je tak brzy vzhůru a na co potřebuje v pátek ráno kufr.

„My někam jedeme?“

„Já jedu… odpoledne, hned z práce… na výjezdní poradu… teda spíš na takovou pracovní akci.“

„Na poradu, jo? V pátek, jo? S kufrem?“

„No. Vezmu vidle a jdu na kufku.“

„Proboha co to je? To je nějaká strašná choroba?“

„Nééé… tak se na vojně řikalo konečný úpravě figury.“

„No fúúúj… ty jsi ale čuně.“

„Proč?“

„Úprava figury… to je určitě nějaká prasárna, ne?“

„Nooo… trochu.“

„Jsem si mohla myslet. Tam na vás stály frontu, co?“

„Kdo?“

„No ty figurantky.“

„Si piš… ale až potom.“

„Po čem?“

„Po tý kufce. To jsme nafasovali vidle a šli jsme upravovat val šutrů kolem novýho kolejiště, když už bylo hotový.“

„Hmmm… aha. V tom případě ale nechápu, proč jedeš hrabat šutry na výjezdní poradu.“

„Úprava figury se dá aplikovat na obchodní taktiku, chápeš. Říká se tomu řízení vztahů se zákazníky. To je nejdřív mírně načneš, a pak jim dáš,“ vytrčí dlaň a naznačí krátký, rychlý a přesně mířený sek… „kufku.“

„Jasně. Přetáhneš je těma vidlema.“

„Přesně.“

„A na co potřebuješ ten kufr? Na prachy?“

„Nejdřív na ty vidle. Pozvali jsme je na pařbu. A víš přece, kde se domlouvaj kontrakty desetiletí…“

„V posteli?“

„Správně, to taky… a…“

„Na jachtě?“

„Jasně… a… na golfu.“

„Aha. Takže ho dorazíte na golfu… toho zákazníka. Chápu. A kam jedete?“

„Do Krumlova.“

„Hm. A to jako všichni?“

„Ne. Jenom já, Richard, Honza a jedna buchta z účtárny.“

„Proč s vámi jede účetní? To nechápu.“

„Abych měl komu sahat na zadek…,“ směje se, nadzvedává obočí a zřejmě se domnívá, že je děsně vtipnej.

„Hm… jsi vtipnej.“

„Viď?“

„A proč jedete až do Krumlova, takovou dálku… to přijedeš domů až v noci,“ koulím očima a šermuju rukama, abych mu předvedla, jak moc je Krumlov daleko.

„Na noc se nikomu nebude chtít vracet. Máme bloklej hotel… na dnešek i na sobotu.“

„Aha. Tak to přijedeš až v neděli…“

„No.“

„Až v neděli…?“ kroutím rty a nasazuju výraz zmoklého králíčka.

„Neboj. Na oběd už budu doma,“ sklání se a líbá mě do vlasů.

„Hm…“

„A nevíš, prosím tě, kde je ten kufr?“

„Proč jsi mi to neřekl včera večer? Už jsi mohl mít sbaleno.“

„No, to jsem mohl… to je pravda… ale nějak jsem na to nemyslel.“

„Aha… je v šatně… počkej, já ti ho přinesu.“ Zvedám se, a aniž bych přenádhernému princi vysvětlila, že na něj zrovna teďka nemám čas a že mi ten mramorový zámek bude muset schovat na zítřek, mažu do šatny, abych z ní vylovila Markův limetkově zelený kufr, protože si potřebuje zabalit svou výbavu Jack Spicklaus, jelikož odjíždí na golf, aby uzavřel kontrakt desetiletí.

„Tak já jdu, ahoj.“

„Ahoj, měj se hezky, a jeď opatrně…,“ nastavuju mu rty k polibku a rovnám mu límeček košile.

„Já jezdím vždycky opatrně…“

„Tak v neděli…“

„V neděli… čau.“

„Čau. A zavolej mi hned, jak tam dorazíš, jo?“

„Jasně. Zavolám.“

Zavírám za ním a zeleným kufrem dveře, otáčím se, zhluboka se nadechuju a mířím ke svým pravidelným ranním rituálům. Přesně jako včera, jako předevčírem… jako minulý týden… jako blbec. Ano, někdy si skutečně připadám jako blbec, co nedokáže svému muži říct, že Český Krumlov miluju, že bych nejraději jela s ním a že tady ty dva dny bez něj nevydržím. Tak, a mám toho dost. Uklízet nebudu, na luxování kašlu a prádlo vyperu až večer. Na základě velice rozumné úvahy své rituály omezuju na zalití kafe, usednutí na okno a zapálení cigarety… sakra, ta pampeliška tam pořád je… tak zítra na ní vlítnu! Teď musím, ještě než vyrazím, zkontrolovat okna, elektrické spotřebiče a sebe, načechrat si vlasy a nahonit prsa, obout se, najít kabelku, prohrabat jí a zjistit, jestli s sebou mám kapesník, pomádu na rty, peněženku a mobil, mrknout, jestli mi Marek neposlal zprávu „miluju tě, už aby byla neděle“ nebo tak něco, sbalit cigára a klíče… a můžu.

„Tak já jdu, ahoj…,“ posílám vzdušný polibek opuštěnému hnízdečku nebeské lásky, pohledem kontroluju, zdali nedoutná odpadkový koš se zmáčeným vajglem a nabírám směr ruch velkoměsta.

Ježiši to byl zase den… ještě, že už je pátek. Házím klíče na poličku, boty odkopávám pod skříň a tašku se zadělaným pracovním oblečkem mrskám do koupelny k pračce. Jsem úplně vyřízená. Nejdřív pohybový kroužek Malý neposeda, jehož původním záměrem bylo cvičení batolat pod vedením odborně proškolené instruktorky, ale který se jaksi samovolně zvrtl na cvičení rodičů (a chůvy) pod vedením šílených robat… tedy honění šéfa po tělocvičně a vysvětlování, že se do toho balónu nekope, nýbrž se na něm leží a dělá se, že jsme letadlo, domlouvání, aby ten pruhovaný padák chytil za ouško a za zpěvu „kolo, kolo, mlýnský“ chodil s námi všemi dokola, nikoli aby pod něj lezl a kousal mě do nohy, a marného přemlouvání, aby počkal ve frontě a necpal se na ty žebřiny s chlapečkem, co dává svou nepříčetností najevo protest proti vědecky podložené instruktáži, tedy řve, že nepoleze doleva, nýbrž nahoru, až tam, kde ze stropu visí klimatizace. Pak, po rozvinutí šéfovy kreativity, jakožto po jeho socializaci v rámci kolektivu vrstevníků, jsme šli domů, abych si mohla ošetřit tržné rány, zhmožděniny a kousance. Cesta se z běžných deseti minut protahuje na hodinu pět minut, jelikož v parku prasklo vodovodní potrubí a přijel bagr, traktor, náklaďák a multikára, což jsou pochopitelně ty nejúžasnější dopravní prostředky na světě. Následovala svačina, která skončila z části naplivaná v nočníčku a z části v bačkůrkách. Po nutné očistě přišlo na řadu šéfovo uložení k zaslouženému spánku s tím, že mám hodinu a půl na přípravu oběda, úklid hraček, kafe a cigáro, jenomže malý neposeda spí slabou půlhodinku, a aniž by pozřel jedinou lžičku kuřecí polévky s krupicovými noky, od kterých jsem zadělaná od hlavy až po ponožky, domáhá se své lekce sálového fotbalu. Ta ho děsně baví. Probíhá asi tak, že já si stoupnu před kuchyňskou linku, on si vezme balón, postaví se dva metry přede mě a od dvou do tří mě neúnavně ostřeluje, přičemž se snaží trefit hrnec na vaření rýže, dřez, sadu termosek, digestoř a mou hlavu, což vyvolává jeho nesmírně bujaré veselí, přímo úměrné hladině zvuků, které při jeho trefě já a kuchyňské vybavení vydáváme. Pak se šlo na procházku do parku. Procházka na čerstvém vzduchu znamená, že do pěti (nebo tak dlouho, než se zcela vyčerpána skácím do roští zlatého deště) se střídavě honíme za čmelákem, kosem, popeláři, slintajícím psem a holčičkou na odrážecí motorce, přičemž několikrát čůráme na strom… a když říkám na strom, myslím na strom, tedy ten jeden jediný, a ať je od nás vzdálen jakkoli daleko, musíme klusem k němu, jelikož s jiným by to nedal. No, a pak, kolem půl šesté, ho pacholíčka předám mamince, zeptám se ho, v kolik mě bude čekat zítra, dáme placáka a jdu… jdu za tím SVÝM pacholíčkem. Jenomže dneska se ho nedočkám. Je v Krumlově. Vlastně… teď bude ještě na cestě… otáčím pohled k nástěnným hodinám a kontroluju čas… čtvrt na sedm, hmmm, tak to už bude někde před Krumlovem.

„Crrr crrr…“ jééé, to je určitě on…

„Krrr krrrch…“ proboha, co to s tím mobilem je? Proč tak chrčí? Jo aha, to bude následek odpolední hry na schovávanou… zatímco já jsem si zakryla oči a počítala do sta, šéf vzal můj telefon a volal kámošce, že odpoledne nakopne mašinu (tříkolku) a počká na ní pod kaštanem, přičemž s ním na důkaz své mužnosti mlátil o futra, což jsem zpočátku zcela chybně identifikovala jako pokus o otevření krabice s máslovými sušenkami.

„Crrr crrr…“

Hrabu v kabelce, vytahuju mobil a skláním oči k jeho displeji… nojo, je to on, volá mi můj Mucíček. Tedy ne, že bych tak Marečkovi říkala, ale v mobilu ho mám uloženého jako Mucíka. Přijde mi to krásné, něžné, vtipné, výstižné a celkově děsně sexy. On mě má v tom svém uloženou pod heslem Burizon, což považuji za známku jeho duševního vývinu a rozvoje jeho emocionální kapacity, jelikož ještě vloni mě tam měl uloženou jako Paštika.

„Ahoj zlato, už jsi v Krumlově?... Na hotelu? Tak to jste tam dojeli rychle, vidˇ?... Jóóó, už jsem doma… Děsný, jsem hotová… A jakej máš pokoj? Hezkej?... Ty vidíš na zámek? Téééda. Tak to je bomba… Hm… Hm… A co si dáš? Maj něco dobrýho?... Tak mi pak ještě zavolej, jestli budeš mít čas… Pa, miluju tě… ha, ha, ha, ha… nech toho, ty čuně… Ahoooj.“

Tak Marek už dorazil, bezva. Tak to už se o něj nemusím bát a taky nemusím hlídat telefon… napustím si vanu… jo!... s bublinkama. To bude vodvaz! Odcházím do koupelny, natahuju se přes vanu, pouštím vodu a dlaní zkouším její teplotu… studená, studená… pořád moc studená… ne, tak to už je moc, zpátky… jo, teď je to akorát. Zamačkávám špunt a do vody, která začíná na dně vany vytvářet loužičku, nalévám trochu pěny do koupele Smyslné pokušení… to říkám… vodvaz jako blázen!

Svlékám se, oblečení házím na zem a asi ze zvyku, nebo co, vytvářím dvě hromádky. Na jednu létají barevné a na druhou bílé svršky. Vyklepávám tašku s pracovním mundurem… ježiši, toho je ale halda… že bych to hned hodila do pračky? Sedám si na bobek a rvu barevnou hromadu do bubnu, přičemž prohledávám kapsy a postupně z nich odstraňuju dílek maxipuclí s nohou krtečka, párátko, kus housky a tři papírové kapesníky… na ty si musím dát zvláštního majzla, ty jsou při praní dost zákeřný. Strkám hlavu do pračky a v rámci ekonomických a ekologických přínosů v oblasti hospodaření s pitnou vodou, energiemi a pracími prostředky vyhodnocuji stav jejího naplnění. No, ještě by se tam něco vešlo… otevírám koš na prádlo a vytahuju z něj Markovy kalhoty… tyhle do čistírny nenosím, ty se dají prát normálně v pračce… na třicet. Asi ze zvyku, nebo co, projíždím kapsy… v předních nic… ještě ty zadní… a hele, desetikáble… a co je to tady?… nějakej kus papíru… tak pojď ven, potvoro. Lovím ho z kapsy a asi opět ze zvyku, nebo co, kontroluju, zdali se nejedná o důležitou účtenku či projekt nákupního střediska, abych mohla svůj nález položit Markovi na stůl, nikoli uložit do tašky s tříděným odpadem. Rozkládám složený kus papíru a čtu „Miluju tě už sto dvacet dva dní, pět hodin a dva víkendy v Krumlově. Miluju tě, stav se, mám pro tebe ten výkaz faktur a mokrou frndinku. B“ a pod tím červenou fixou namalované srdce propíchnuté něčím, co měl být zřejmě deštník, ale spíš to vypadá na ztopořený penis s obřími koulemi… ne, tohle není účet…

Stojím nahá s tou hrůzou v ruce a nechápu, co se to děje.

Marku, ty hajzle, ty šukáš se svojí účetní…!?

Sedám si na okraj vany, ruce mi padají na kolena, a já sedím… a zírám… a zírám… a nemůžu tomu všemu uvěřit.

„Ježišikriste.“

„Do prdele… do prdele!!!“

Tají se mi dech a srdce přestává bít… přesto skláním hlavu a znovu si pročítám ten vzkaz, tu horu faktů o mém muži a hmatatelné důkazy o jeho pracovně-sexuálním poměru. Proboha, on fakt píchá s účetní… už sto dvacet dva dní… a byli spolu v Krumlově… dvakrát… a jejímu rozkroku říká frndinka… fuj! No je to účetní, na tuty. Kdo jiný by pro něj měl faktury, než nějaká fuchtle z účtárny. Ale… nééé, to není možný, to by Marek neudělal. Marek má přeci mě a žádná jiná ho nezajímá. JÁ jsem jeho holka! Ale tady stojí „miluju tě, B“… a ne „miluju tě, T“. Štětka… štětka jedna… štětka od B… Barbora, Brigita, Beáta, Blanka, Brenda… to je jedno, všechny jsou to štětky! Normálně to udělal… fakt má milenku!!! Jak to mohl tak dlouho tutlat? Čtyři měsíce. Jak to, že jsem si toho nevšimla? Čtyři měsíce. A jak to, že nevím, že už spolu dvakrát zmizeli na celý víkend?… počkat, kdy to bylo… kdy to bylo… ježiš, já nevim… jooo, koncem ledna se letěl pracovně mrknout, jestli se vyplatí… jak to říkal, takový šílený slovo… něco jako reklamace… jo, relokace do Německa, a paaak… v únoru… to jel pro změnu pomáhat Cízlerovi na chalupu… prý opravovat střechu… v únoru! Ježiši, já jsem ale takovej pitomec… a to jsem mu ještě na cestu smažila řízky, aby neměli s Cízlerem hlad, když budou tak dřít… plnou krabici. Já jsem ale blbá… blbá, blbá! Zajímalo by mě, kde skončily, ty řízky. Přeci si je nevezl až do Krumlova. Určitě v popelnici… myslím ty řízky… skončily… hrůza. A jestli je přivezl až tam, tak to je snad ještě horší. To by byl hodně, hodně blbej vtip. „Čumáčku, ty řízky jsou trochu tuhé, a tenhle je tady zprava ošklivě připálený, řekni prosím tě své manželce, aby je příště udělala z telecího a smažila je pomaleji“. Kráva! Tak, a jsem bez manžela. Opouští mě. A to o něj pečuju jak o vlastního, poskytuju mu komfort čistých ponožek a útulného domova… a jsem mu vždy a za každých okolností oporou. A přidržuju mu štafle… a smažím mu řízky. Tak co mu, do prdele, chybí? Láska? Tou přece přetékám. Porozumění? Souznění? Nebo že by to byl sex? Ne, to není možný. To je blbost. Ale co když….? Co když má taky svůj deo body sprej… tajnou vanilkovou pomocnici v záloze, aby mě nemusel budit, když potřebuje vystřílet své materiální sebevědomí. Ježišikriste! On si pořídil milenku, aby měl na koho střílet… blbec!... blbec jeden!!… blbec jeden pitomej!!! Já to nepřežiju. Co budu dělat? Kde mám kapesník? Ne, brečet nebudu… uškrtím ho… a tu couru taky… jo, to by šlo… tak kruci, kde je ten kapesník? Klid… klid, Teri… dýchej… dýchej... jsi dospělá, klidná a vyrovnaná žena, co si ví za každých okolností rady… búúúú, smrk… když já nevim… búúú, já vůbec nevim a nic mě nenapadá. Já jsem taková chudinka… chudinka podvedená, osamělá, nešťastná… nebohá. Sedím na okraji vany, z očí se mi koulí jedna slza za druhou, z nosu mi tečou nudle a skapávají na ruce, stehna… zadek… ježiši, to nejsou nudle, to mi přetéká vana! Natahuju se a vypínám proud horké vody, jejíž hladina mi dosahuje až k holým půlkám. Stojím, zírám do vany a čekám, až si s tím přepad poradí. Hladina klesá… ten hajzl, šoustat se mu zachtělo!… hladina klesá… coura!… hladina stále klesá… je mi z ní na zvracení, zvlášť když si představím, co spolu asi dělaj… dobrý, už tam můžu vlézt… určitě mu oblizuje péro a ze zadku jí čouhá ten výkaz faktur. Co mu při tom asi říká? A vyvádí při tom? A polyká, nebo se nad tím ofrňuje? Doufám, že se ofrňuje… ale vzhledem k tomu, že spolu šukaj čtyři měsíce a pomocí jednoduché trojčlenky vychází, že mu ho oblizovala nejmíň stokrát, nějaký ten spermoň se do jejího krku už zcela jistě svezl. Fuj, fuj… a ještě jednou fuj! Ahááá, tak proto mu ta ranní hygiena poslední dobou tak trvá… připravuje se na show… šoustání na pracovním stole, v archivu, ve výtahu, v kumbálu s mopama… a určitě jí vozí domů, takže to dělaj i v autě… na zadní sedačce, tam je místa dost, tam se to dá dělat i vleže, když se správně naštelujou… nebo vsedě na přední… to se Marek i se sedadlem odšoupne a ona se vcucne mezi něj a volant a rozkročmo si ho osedlá… „Hyjé, ještě, ještě, teda pane řediteli, vy máte ale péro“. Já se zbláznim, já se zbláznim… ne, utopim se! No, tak to se povedlo. Fakt bezva páteční vodvaz. Můj manžel se někde válí s milenkou a já ležím ve vaně a představuju si, jakou si asi vybrali polohu. A to jsem mu ještě, já blbec, pomáhala balit. Prý jestli nevím, kde je ten velkej zelenej kufr… kde by asi tak byl? Že prý jede na výjezdní poradu. No jasně, na poradu, na tu se může vymluvit prakticky kdykoli. Prý jede uzavřít kontrakt desetiletí… debil… cizoložství je tedy kontrakt… hm… docela by mě zajímalo, jak JÍ popisuje, že dvakrát týdně uzavírá vášnivý kontrakt se mnou… partnerský pakt založený na dlouhodobém vztahu?... krátkodobý obchod? A jak bravurně využil taktiku lhát v co nejméně bodech… Krumlov, ten nejspíš sedí… ten golf, tím si nejsem až tak jistá, i když golf a sex jsou jediné dvě činnosti, které si užiješ, i když to neumíš… no, a pak účetní, o té se taky zmiňoval… jak to říkal?… jo, buchta z účtárny… prý aby měl komu sahat na zadek. Fmmm… asi ho má obří. Jo, má ten největší zadek, co se dá umístit na pracovní stůl. A v neděli na oběd už bude doma, protože prdelajzna má předplacenou posilku, aby jí trčel až tomu mýmu imbecilovi pod nos. A co to ještě ráno vykládal?… jo, že mi to neřekl večer, protože na to nemyslel… prý nemyslel… samozřejmě, že na to myslel, ale nechtěl, abych se ho celý večer na něco blbě vyptávala nebo mu na cestu smažila bednu řízků. Prostě to na mě vybalil až ráno, protože jsem byla oslabená, zpomalená a celkově se mi dost špatně uvažovalo. Což jsem ovšem i teď… oslabená. Ale musím něco vymyslet. Musím vymyslet taktiku, snovat plán a koupit vzduchovku. Vzduchovku?... vždyť to říkám, jsem oslabená a nedokážu rozumně spekulovat. Jediné, co vím zcela přesně, je, že ho miluju. I přes to, že má ožužlaný péro. Ano, miluju ho a nechci, aby mi zdrhnul… za jinou. Aby mě opustil kvůli nějaké B, co mu maluje srdce propíchnuté penisem. Jestli chce, namaluju mu ho taky. Namaluju mu, co bude chtít. Třeba dva penisy… na tom nic není… ježiši, jak jsem tady dlouho? Voda už je úplně ledová a já začínám bobtnat. Lezu z vany a balím se do županu. Rukávem si otírám nejdřív slzy, a pak nudle… a odcházím do kuchyně, abych si nalila panáka. Alkohol totiž rozpouští mozkové buňky. Ptala jsem se ve škole a tam mi to potvrdili.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Uragán vášně? Tak ať to lítá!.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.