Ostrava
Mytago
2017

Originál:

Шэін Аляксей: „Сем камянёў“

© Alaksej Šein, 2015

Ilustrace a obálka:

© Raman Sustaŭ, 2015

Překlad z běloruštiny:

© Světlana Vránová, 2016

Korektura češtiny: Ludmila Raszková

Grafická úprava obálky: Raman Sustaŭ

Grafická úprava mapy: Raman Sustaŭ

Podle sazby Jakuba D. Kočího e-knihu vytvořil Milan Vilímek Jihlavský

Vydal Jiří Reiter, nakladatelství Mytago jako svou 43. publikaci, 2017.

Vydání první

www.mytago.cz

Naše knihy distribuuje Fantasyobchod.cz

tel.: 774 421 641, email: info@fantasyobchod.cz

Knihy je možné zakoupit v internetovém knihkupectví

www.fantasyobchod.cz

ISBN 978-80-87761-31-1

SEDM KAMENŮ

Mytago

Obsah

DEN PRVNÍ

DEN DRUHÝ

DEN TŘETÍ

DEN ČTVRTÝ

DEN PÁTÝ

DEN ŠESTÝ

DEN SEDMÝ

DEN PRVNÍ

ojtěch by byl možná nikdy neprožil žádné podobné dobrodružství, kdyby byl toho večera nesouhlasil, že půjde na ostrov hlídat děti ze sousedství.

Nikdo jiný na ně dohlédnout nemohl. Dospělí měli nějakou práci, tak se rozhodl, že pomůže, i když mu nebylo do řeči. Doufal, že se mu tak aspoň podaří přestat myslet na to, co mu v poslední době nedávalo pokoj.

Ostrov byl jen kousíček od břehu. Bylo tam tak mělko, že se na něj dalo přebrodit vodou po kolena, ale děti z vesnice se tam raději dostávaly na vorech, které si samy vyráběly. Dospělí jim v takové hře nebránili pod podmínkou, že na ně dohlédne Vojta nebo jeho kamarádka Mirka, kteří byli nejstarší a ostatní děti je braly skoro jako dospělé. Jenom plout za ostrov bylo zakázáno; tam byla řeka široká, prudká a bouřlivá.

Vojta a Mirka byli ze stejného města. A nejen to: chodili do stejné školy, do stejné třídy, a dokonce ještě i v létě oba jezdili na prázdniny sem, do stejné vesnice. Mirka byla chytrá, milá a hezká dívka, jedináček v rodině. Velmi dobře se učila.

Vojtovy ponuré myšlenky se týkaly právě jí. Když byl před několika dny venku, nikde Mirku neviděl. A druhý den také ne. Zašel tedy k ní domů, aby zjistil, co se děje. Přivítali ho smutní dívčini rodiče. Maminka vypadala, jako by proplakala celou noc, a tatínek byl zachmuřený jak černý mrak.

„Ach, Vojto,“ vzdychla Mirčina matka, „naše dceruška onemocněla. Nemůže jít ven.“

V následujících dnech Vojta nevycházel z domu. Nechtělo se mu chodit ven, když tam Mirka nebyla, a k ní ho nepouštěli. Několikrát přijel doktor, ale, jak Vojta vyrozuměl z rozhovorů dospělých, Mirce bylo pořád hůř a hůř. Po několika dnech už na její rodiče byl opravdu žalostný pohled. Vojta se dověděl, že ji mají odvézt do města, do nemocnice. To znamenalo, že situace je opravdu špatná.

A včera večer, když už se ukládal ke spánku, bezděky zaslechl, jak jeho babička řekla dědovi:

„S Mirkou je to moc špatné… Dneska tam byl znovu lékař a říkal, že pozítří ji odvezou. Je to ale nějaká vzácná nemoc, na jakou nejsou léky.“ Vojta podle hlasu poznal, že se babičce zalily oči slzami. „Říkal, že se jí už nedá nijak pomoct…“

Když Vojta uslyšel tahle slova, jako by mu ostrý ledový nůž proťal srdce. V noci spal neklidně, často se budil a myslel na Mirku.

Proto souhlasil, když ho toho večera poprosili, aby dohlédl na děti, které se chtěly vypravit na ostrov. Doufal, že bude moci začít myslet na něco jiného.

Dětí bylo pět: dva chlapci, Staník a Mikolka, a tři holčičky – Anička, Alenka a nejmladší Evička, mladší sestra Aničky.

„Fekněte, můfu fi febou fzít mífek?“ zeptala se Evička.

„Samozřejmě že můžeš, jak bys mohla jít bez něj?“ odpověděl Vojta.

„A fo tam bufeme děfat?“

„Musíme opravit domečky,“ prohlásil Mikolka.

„A postavit nové,“ dodal Staník.

„A opéct si buřty a chleba,“ řekla Anička, která vůbec ráda jedla.

Děti nasedly na svůj vor, odvázaly ho od kůlů, zakopaných hluboko v břehu, a rychle přepluly na ostrov. Jejich ostrov – považovaly ho za svůj – nebyl nijak velký. Na březích rostly keře a uprostřed bylo několik borovic.

Anička připravila ohniště, chlapci nasbírali větve a Vojta, jako nejstarší z jejich party, zapálil oheň. Dřevo se rozhořelo, začalo lehce popraskávat, kdesi v ohni zasyčel prosmolený borový pařízek, a večer se naplnil tak příjemnou vůní kouře, že děti rychle popadly dlouhé pruty, oloupaly z nich kůru, napíchly buřty a začaly je opékat. Za malou chviličku se buřty začaly krásně škvířit, rozpraskaly a kapičky tuku stékaly do ohně.

„Buřty na ostrovní způsob!“ zasmála se Anička. „To je moje zamilované jídlo!“

Když se všichni posilnili, děti se pustily do práce. Staník a Mikolka prosili Vojtu, aby jim ukázal, jak se správně šermuje klacky, on ale vůbec neměl náladu, proto odběhli opravovat domečky. Holčičky si povídaly a hledaly nějaké kytičky, které potřebovaly. Vojta seděl smutný a zamyšlený. Den pomalu končil, slunce se začalo sklánět k obzoru a nad vodou kolem dokola ostrova se začala objevovat mlha.

Ticho večera rozřízl hysterický pláč.

„Kde je Evička?“ polekaně se rozhlédl Vojta.

„Hrála si se svým míčkem, viděl jsem ji támhle,“ ukázal směrem ke břehu Mikolka.

Vojta se střemhlav vrhl tím směrem, a když doběhl na břeh, okamžitě malou uviděl.

„Míí-íí-fek! Míí-í-í-í-ííífek!“ srdceryvně vzlykala Evička a malinkými pěstičkami si utírala oči.

Milovaný Eviččin míček, od něhož se celé léto neodloučila, se houpal na vodě. Bylo ho dobře vidět: jasně červená koule stoupala a klesala ve vlnách. Na holčičku byl žalostný pohled, jak byla nešťastná.

Vojtovi bylo jasné, že míč už jen tak jednoduše nedostane: voda ho odnášela stále dál od ostrova. Proto bez zaváhání skočil na vor a zamířil k Eviččině ztracenému pokladu. Několikrát se odstrčil bidlem, už skoro dosáhl svého cíle, ale v poslední chvíli se míč dostal do rychlejšího proudu, jako by ho čísi neviditelná ruka postrčila dopředu. Vojta se ale nevzdával. Tentokrát ho přitáhl k voru koncem bidla a chytil jej do ruky.

Děti, které stály na břehu a všechno sledovaly, radostně zakřičely. Evička se ale ještě neuklidnila, protože svou oblíbenou hračku zatím stále neměla u sebe. Aby neztrácel čas, hodil Vojta míč vší silou k ostrovu.

Červený balon proletěl obloukem a přistál ve vodě těsně u břehu. Světlovlasý Staník ho snadno vylovil a předal holčičce. Vojta vzal do ruky bidlo a nasměroval vor zpátky. Uplakaná Evička se už zase smála. Mikolka se otočil, aby šel k ohni. Anička něco povídala Alence.

A v tu chvíli se bidlo zlomilo.

Vojta marně šmátral zbylým pahýlem v hloubce. Proud ho začal odnášet od ostrova. Vor se otočil a během chvíle nabral na rychlosti.

Bylo nutné okamžitě něco udělat. Vojta skočil do vody a snažil se zpátky k ostrovu doplavat. Řeka ale v těch místech byla již příliš prudká, a on rychle pochopil, že na tohle prostě nemá sílu. Začal se ohlížet po voru a s hrůzou zjistil, že už jej proud odnesl hodně daleko. Otočil se a z posledních sil plaval za ním. Oblečení mu velmi překáželo, boty, naplněné vodou, ho zrádně stahovaly dolů, a Vojta si pomyslel, že se utopí.

Jeho ruka se zachytila voru ve chvíli, kdy už ztrácel dech, protože se nalokal vody. Naděje na záchranu zvítězila nad strachem a dodala mu novou sílu. Chytil se prkna – jednou rukou, pak druhou, přitáhl se a s námahou se vysoukal na vor.

Chvíli ležel tváří dolů, kašlal a snažil se popadnout dech. Potom si sedl, přitáhl kolena k bradě a objal nohy rukama…

Vojta se celý třásl – možná chladem, možná pod dojmem toho, co prožil. Viděl, že ostrov se beznadějně vzdaluje, a děti, které stále ještě stojí na břehu, mávají rukama a něco na něho volají. Ale co volají, tomu už rozumět nebylo.

Vojtu unášela řeka. Nesla ho rychle, a za chvíli už nepoznával okolí. Tak daleko od babiččina domu ještě nikdy nebyl. Bylo mu jasné, že už se nemá jak dostat zpátky na břeh. Vor plul samým středem té široké řeky, a on byl slabý plavec.

Slunce zmizelo za obzorem, ochladilo se a voda potemněla. Blížila se noc.

Mlha, která se původně objevila jako lehký opar, stále více houstla, až se nakonec stala tak neproniknutelnou, že Vojtovi připadalo, jako by plul hluchou bílou vatou. To, že je kolem řeka, se dalo poznat jen podle lehkého pohupování voru a pleskání vody. Vojta si řekl, ať se stane, co se má stát; stejně už nemá možnost vor řídit.

Cítil se velmi ospalý, oči se mu samy zavíraly a několikrát se na pár vteřin jako by propadl do snu. Večerní chlad a vlhkost mu ale nedovolovaly usnout. Zatřásl hlavou a snažil se myslet na domov, na své blízké a na Mirku…

Tak Vojta plul a plul, probouzel se a znovu usínal. Oblečení na něm pomalu schlo, ale mlha nekončila, jen byla tu světlejší, tu temnější. Přes šedou clonu nebylo nic vidět. Nepochopitelná dřímota jej neopouštěla. Byl vyčerpaný a v přestávkách mezi bezvědomím se s obtížemi snažil pochopit, co se to s ním děje. Nevěděl, jak dlouho pluje: chvíli se mu zdálo, že je to pár hodin, pak zase, že už uplynulo několik dnů.

***

Vojta ucítil na tváři čerstvý slaný vítr, a to jej probudilo. Otevřel oči: po mlze nebylo ani památky. Kolem byla jen jasná noc a nekonečná voda. Moře. Vpředu uviděl obrysy vysokých kopců. Neznámá země vystupovala z vody, osvětlená zezadu jako svatozáří mlhavým měsíčním světlem.

Vojta nedokázal pochopit, jakým způsobem se mohl ocitnout na moři. V jeho zemi byly jenom řeky a jezera, a nejbližší moře bylo tak daleko, že prostě nebylo možné se tam jen tak najednou dostat.

Noční oblaka jako nebeské fregaty beze spěchu plula nad nekonečným vodním prostorem kupředu, směrem k pevnině. Tam také vlny unášely Vojtův vor. Stačilo jen počkat…

Břeh už byl blízko a Vojta s úlevou zpozoroval, že přes keře prosvítají lucerny, od nichž se rozlévá rovnoměrné světlo do okolí. Napočítal jich několik; takže to znamená, že tam jsou lidé, pomyslel si.

Když vor přistál u břehu, chlapec rozechvěle vystoupil na neznámou zem. Nikdo tady nebyl. Odtáhl vor dále od vody a zamířil ke světlům. Lucerny zářily nedaleko, trochu výše na břehu. Písek pod nohama vystřídaly kamínky a potom tráva. Břeh se sotva znatelně zvedal nahoru. Vojta šel opatrně vpřed, prodíral se houštinami a snažil se ve tmě nezakopnout. Když tu jsou lucerny, uvažoval, znamená to, že tu je i cesta, po které bude možné dojít k lidem.

Světlo už bylo na dosah. Vojta rozhrnul rukama poslední větve a strnul údivem.

Místo luceren uviděl něco naprosto nečekaného: před ním stály vysoké, asi třímetrové rostliny, a na vrcholu každé z nich svítil bílým světlem veliký, jako balon kulatý květ.

Vojta pocítil, jak mu po zádech přeběhl mráz. Opatrně obcházel rostliny, zakláněl hlavu a prohlížel si ty zářivé květy. Jejich světlo opravdu připomínalo lucerny, nebylo divu, že si to zdálky spletl. Silnice ani cesta tu nebyly, ale křoviny skončily. Nemělo smysl zde zůstávat. Rozhodl se, že vyleze ještě výše na kopec, aby se mohl rozhlédnout po okolí.

Zprava, na východě, se tma rozpouštěla a nebe začínalo šedivět. Vojta šel do kopce, těžce oddechoval a litoval, že se ještě tam, v mlze, pořádně nenapil. Měl velkou žízeň. Zatímco šplhal nahoru, svítání už obarvilo nebe nejrůznějšími odstíny červené a zlaté. A právě když dosáhl vrcholu, vyšlo slunce.

Z vršku byl rozhled do daleka. Vpředu se rozkládala pahorky zvlněná krajina a Vojta si všiml, že půda zde má podivnou hnědočervenou barvu. Na jihovýchodě, sotva viditelná na tu dálku, stála osamocená hora. Na západě, podstatně blíž, se v ranním oparu táhl celý řetěz dalších hor. Za Vojtovými zády odrážel sluneční paprsky ohromný pustý oceán.

Jestli je to ostrov, tak pořádně velký, pomyslel si Vojta. Musím zjistit, jestli je tu někdo, kdo by mi pomohl vrátit se domů… Povzdechl si při vzpomínce na své blízké, kteří ho už určitě hledají.

Nevěděl, kam by se měl vydat, proto se rozhodl prostě jít dál. Cesta ale byla mnohem obtížnější, než se zpočátku zdálo. Krajina se neměnila, pořád tu byly kopce a on pořád šplhal nahoru nebo sestupoval dolů.

Když nastalo poledne, posadil se, aby si trochu odpočinul. Bylo takové parno, že ani stín neposkytoval vytouženou úlevu. Opřel se o balvan a zamhouřil oči, aby mohl chvíli v klidu přemýšlet.

… Slunce už dávno překročilo zenit, když Vojta otevřel oči a pochopil, že prospal půlku dne. Vyskočil a byl na sebe rozzlobený, že ztratil tolik času. S pevným odhodláním co nejrychleji najít lidi, se znovu vydal na cestu. Zase šel do kopce a obcházel veliké balvany, které si tu klidně ležely v měkkém mechu; byly obrovské, často s tmavočerveným odstínem, a skoro všechny vyšší než on.

Tak uběhlo ještě několik hodin. Vojta začal přemýšlet, že brzy bude muset hledat místo k přenocování, když tu vylezl na vrchol dalšího kopce a otevřelo se před ním údolí, široké, kam až oko dohlédlo, a táhnoucí se až k obzoru.

V údolí stálo město.

Zdálky bylo možné rozpoznat stovky ulic a nevysoké domky. Vojta, unavený vším předešlým dobrodružstvím, sebral síly a spěchal dolů, aby se do západu slunce dostal k lidem.

Dole v údolí skoro nerostla tráva, všude byla jen načervenalá půda a prach stejné barvy. Město bylo stále blíž a Vojta už brzy mohl rozeznat jednotlivé domy.

Všechny byly jednopatrové, pravoúhlé, s plochými střechami, zdi měly obmazané hlínou a v některých byly zazděné kameny. Jeden od druhého se v podstatě lišily jenom rozměry; některé byly docela malé, jiné vypadaly prostorněji.

Zatím Vojta nikoho nepotkal. Ulice byla rovná a na konci ústila do bodu, kde podle všeho bylo centrum.

Klidné město, pomyslel si.

Něco mu tady ale nehrálo.

Vítr zametal pečlivě vydlážděnou ulici a zvedal do vzduchu rezavočervený prach. Vojta šel dál, minul ještě několik domů a najednou pochopil, co ho před chvílí tak zmátlo: nebylo tu slyšet žádné obvyklé městské zvuky.

Město bylo úplně prázdné. V ulicích nebyl ani jeden člověk.

Rozhodl se proto hledat lidi v domech. Došel k nejbližšímu stavení, vyšel po dvou schodech na verandu a zaťukal na dveře.

Ticho. Vojta pozorně naslouchal, ale nic se neozývalo. Nikdo neotvíral. Přešel k oknu a po malém zaváhání lehce zaklepal na sklo. Nic. Naklonil se k oknu, obě ruce si přiložil k tváři, jako by to byly potápěčské brýle, a nahlédl dovnitř.

Ani uvnitř nebylo nikoho vidět. Stály tam jen lavice a na zdech byl bezpočet polic, připevněných v různé výšce, téměř od podlahy až ke stropu.

Nemělo smysl čekat. Vojta se vrátil na verandu a vzal za kliku. Dveře se s tichým zaskřípěním otevřely.

„Dobrý den!“ zavolal a opatrně vešel do místnosti. Byla to předsíň a kuchyň zároveň. U zdi stál široký stůl. Na některých policích bylo uložené nádobí: hliněné talíře, misky a hrnky, kovové lžíce a vidličky, někde ležely světlé ručníky a ubrusy.

V sousední místnosti stály dřevěné postele, zastlané barevnými dekami. Vojta prohledal dům, a když nikoho nenašel, vyšel na ulici.

Přece tu ale někdo být musí, přemýšlel. Město vypadá, jako když v něm žijí lidé. Nebo aspoň ještě nedávno žili.

Zastavil se u dalšího domu. I tady byly dveře otevřené, ale nikdo zde nebyl.

Kde všichni jsou? divil se Vojta. Co se tu mohlo stát? Copak všichni zemřeli? Nebo odtud z nějakého důvodu utekli? Kdyby jen jedna z těch dvou možností byla pravdivá, znamenalo by to, že se neocitnul na právě nejlepším místě.

Jídlo v kuchyni žádné nenašel, ale u zdi na lavici stálo dřevěné vědro, do dvou třetin naplněné vodou.

Vojta měl velkou žízeň. Vzal z poličky hrnek, nabral vodu a chystal se napít. Válka tady nebyla, přemýšlel, to je jasné. Takže lidé nebyli zabiti. Možná zemřeli na nějakou nemoc? Ani se vody nedotkl a prudce postavil hrnek na stůl.

Ne, na epidemii to také nevypadá, pokračoval v úvahách. Lidé tu prostě nejsou, ale vypadá to, že tu byli ještě zcela nedávno: na stole a na oknech se ještě neusadil prach a ani voda z vědra se nevypařila.

Vojta odhodil obavy a znovu popadl hrnek. Voda byla teplá a vůbec nebyla dobrá, on ale žíznivě pil. Potom vrátil hrnek na místo a vyšel z domu.

Veliké červené slunce se vynořilo z mraků a dotklo se horizontu přesně mezi domy na konci ulice. Minul už celý den, a Vojta stále nikoho nepotkal a nic se nedozvěděl.

Odpočinul si několik minut na verandě a pokračoval v cestě. Ulice ústila na náměstí, které očividně bylo ve středu města. Ještě se úplně nesetmělo, tak tam Vojta zamířil. Po cestě nahlížel do oken, rozhlížel se a hledal ve dvorech a v uličkách aspoň nějakého živáčka. Bylo to ale marné, ani v jednom okně večerního města se nerozsvítilo světlo, nikde nebylo slyšet ani hlásek.

Náměstí bylo kruhové a do všech stran se od něj rozbíhaly ulice jako paprsky namalovaného slunce. I zde bylo liduprázdno.

Vojta se zklamaně zastavil a najednou si uvědomil, jak moc se mu chce spát. Zdálo se, že dlouhá cesta od pobřeží až sem ho stála všechny síly. Zavřel oči a přitiskl se zády ke zdi domu.

Před očima se mu, zřejmě od únavy, začaly míhat ohnivě zlaté kruhy a čáry. Podivuhodně se proplétaly a pak se, pro Vojtu zcela nečekaně, poskládaly do obrysu bytosti podobné orlu. Zářivý ohnivý pták mocně mával křídly, jako by letěl. Vojtu zachvátilo hluboké vzrušení. Se zavřenýma očima sledoval ten magický let. Náhle se orel rozsypal na bezpočet zlatých a rubínových zrnek prachu, která pomalu spadla na zem a poskládala se do obrysu náměstí, na němž nyní Vojta stál. Chlapec udiveně otevřel oči a znovu je zavřel. Obrysy domů nikam nezmizely, naopak, byly ještě výraznější. Aniž by otevřel oči, otočil tvář k ulici a uvědomil si, že ji zřetelně vidí: domy stály před jeho očima jakoby obtažené zářícími linkami.

„Kupředu! Chyťte ho!“

Někde velmi blízko byli lidé. Vojta se otřásl, otevřel oči a ohlédl se. V tom okamžiku se k němu začalo rychle blížit několik temných siluet. Na přemýšlení nebyl čas. Rozběhl se dopředu přes náměstí.

„Jménem Vrahsena – jsi zatčen! Stůj!“ dolehl k němu zezadu zlostný křik.

To ale Vojtovi jen dodalo odhodlání. Vběhl do nějaké ulice a ostře zahnul doprava do úzké uličky. Tady už byla úplná tma. Běžel dál a ještě několikrát náhodně zabočil do neosvětlených ulic. S překvapením zjistil, že kroky jeho pronásledovatelů se zastavily několik domů od něho. Kolik jich je? uvažoval Vojta.

„Kam se poděl?“ vztekal se jeden z neznámých. Bylo zřejmé, že tam má hlavní slovo.

„Teď tu byl…,“ odpověděl druhý. „Je hloupé, že už je skoro tma, jak se tu dá někdo najít?“

„Šéf nám neodpustí, jestli nám ten kluk uteče,“ ozval se třetí.

„Setmělo se, čas zapálit pochodně,“ pokračoval první hlas. „Rozdělíme se. Každý kontroluje svůj směr. Já jdu rovně, ty – doleva, a ty – doprava. Přivést živého. Takový je rozkaz.“

Takže jsou nejméně tři.

Vojta stál na místě a začal si sám pro sebe opakovat: Hlavně aby mě nenašli. Hlavně aby mě nenašli.

Ten, kterého poslali doprava, se vydal jeho směrem.

Vojtovi bylo jasné, že jeho šance utéct pronásledovatelům je skoro nulová. Nezná město a vůbec netuší, kam by měl běžet a kde by se mohl schovat.

Kroky se nekompromisně přibližovaly.

Aby se uklidnil, zavřel Vojta oči a horečně se snažil něco vymyslet. Co má dělat? Běžet dál? Ale kam? Schovat se v domě? Vtom si uvědomil, že ho ten zvláštní jev neopustil: stále viděl obrysy domů a ulici i se zavřenýma očima. Dokonce v té skoro již noční tmě viděl lépe, než když oči otevřel.

Nebylo ale kdy se tomu divit a snažit se to všechno pochopit. Vojta zamhouřil víčka a pomalu udělal krok. Potom ještě jeden, a ještě několik.

Pronásledovatel už byl někde docela blízko a on se rozhodl: nejdřív tiše šel se zavřenýma očima, potom opatrně popoběhl. Všechno vypadalo tak podivuhodně, že dokonce i strach, že ho chytí, ustoupil do pozadí. Rozběhl se rychleji. Pak se ale z nějakého důvodu své odvahy zalekl, pocit radosti a svobody ho náhle opustil, a on otevřel oči.

Vůbec nic ale neviděl. Běžel ve tmě několik metrů, až ve vší rychlosti narazil do výčnělku zdi. Odhodilo jej to dozadu na nějaké police s hliněnými hrnci. Rámus to byl takový, že by vzbudil celé město, kdyby v těch domech někdo žil.

„Tady je, všichni sem!“ zařval, co hrdlo stačilo, jeden z pronásledovatelů.

Vojta se pokusil vstát, ale hlava se mu zamotala a dokázal se jen posadit. V uších mu slabě zvonilo.

Musím vstát. Nejdřív na kolena. Rukou se opřít o zeď. Teď: raz, dva, tři – vztyk! Nejistě se postavil na nohy.

Zpoza hustých mraků jak na zlost zrovna na několik okamžiků vykoukl měsíc, a i když se hned zase schoval a ponořil město znovu do tmy, pronásledovatelům to stačilo, aby se zorientovali.

„Tady je! Stát!“ dolehlo k Vojtovi.

Vojta se kácel na stranu, ale dokázal se udržet na nohách. Přitiskl se ke zdi.

Za první pochodní se objevily další čtyři. Takže ne tři. Pět jich je!

Pořád se trochu motal, ale odlepil se ode zdi, znovu zavřel oči, přemohl závrať a dal se zase do běhu. Čím rychleji běžel, tím se stával jistějším. Obrysy ulic a domů se míhaly před jeho zavřenými víčky, a když se musel prudce otočit nebo když přeskakoval hrboly na cestě, stávaly se rozmazanými.

Další zatáčka a ještě jedna.

Vojta se ocitl na kraji města. Doběhl na konec ulice a zastavil se. Tady jsou poslední domy a za nimi už je jen černá tma. Vrátit se nebylo kam a vpředu nebylo nic vidět. Otevřel oči. Neměl jsem sem běžet, pomyslel si s lítostí. Co dál?

V tu chvíli se z mraků znovu vynořil měsíc a ozářil okolí. Několik stovek metrů před sebou Vojta uviděl les. Rozběhl se tím směrem.

Běžel už z posledních sil a cítil, že je to jeho jediná šance, jak se schovat. V hlavě mu hučelo, cítil silnou bolest v pravém boku a nedostávalo se mu dechu. Jen se dostat do lesa… Schovat se mezi stromy…

Vojta za sebou uslyšel křik pronásledovatelů. Právě vyběhli z města a zpozorovali ho.

Spásný les se každým krokem přibližoval. Mraky na nebi se protrhávaly a ve světle měsíce chlapec poznal, že je před ním dubový háj. Doběhl do stínu stromů a zastavil se. Těžce oddychoval a zoufale se rozhlížel. Potřeboval rychle najít nějaký úkryt, ale s hrůzou zjišťoval, že mu tento les sotva pomůže. Háj nebyl hustý, stromy rostly tak, aby si vzájemně nepřekážely. Že by mohl na některý vylézt, o tom nemohlo být ani řeči. Duby byly vysoké, staré, a nedalo se dosáhnout ani na nejnižší větve.

Pochodně pronásledovatelů odtud vidět nebylo, ale tu a tam k němu doléhal zvuk jejich hlasů a praskání větviček pod jejich nohama.

… Dokonce i v této situaci jej ten dub prostě okouzlil. Strom byl neuvěřitelně krásný. Starý. Mohutný. Bylo v něm něco neobyčejného. Vojta se podíval na spodek kmenu, potom zaklonil hlavu dozadu a na okamžik si dovolil pohled do jeho rozložité koruny. Ve světle měsíce větve vypadaly jako silné kořeny, které rostly do vzduchu a pevně se držely nebe.

Kořeny! problesklo mu najednou hlavou. To je to, co je na tomhle stromě zvláštní. Sehnul se a pozorně si je prohlížel. Kořeny se plazily dokola, podivně se proplétaly, ale nejdůležitější bylo, že právě tam, kde chlapec stál, se zdvíhaly nad úroveň země, natolik, že bylo možné zkusit pod ně zalézt.

Vojta si lehl na břicho a začal se soukat dozadu, nohama přitom nahmatával cestu.

Mezi stromy se zableskly pochodně. Velmi blízko.

„Tak kde je?!“

Pronásledovatelé se objevili u dubu právě ve chvíli, kdy se Vojtova ramena a hlava schovaly pod kořeny.

„Viděl jsem, jak běžel někam sem,“ řekl jeden z nich.

Naproti skrýši se objevilo světlo a přímo před Vojtovým obličejem se zastavily kožené boty, ozdobené svrchu tenkým proužkem šedé kožešiny.

„Nemůže nám utéct,“ pokračoval první hlas. „Les je malý. Ale čím dřív ho chytíme, tím lépe; budeme moct déle spát. Hej, ty!“ zařval z plna hrdla kamsi do hloubi doubravy. „Kde se tam schováváš? Dělej, vylez!“

Vojta se snažil nedýchat, tolik se bál, že ho uslyší.

„Pročesat celý les! Seřadit se do rojnice, rozestup dvacet kroků!“

Boty zmizely.

Konečně se Vojta mohl zhluboka nadechnout a vydechnout. Skrýš sice nebyla příliš pohodlná, ale byla aspoň nějaká. Rozhodl se, že v ní přečká do rána.

Pod kořeny však bylo příliš málo místa a jemu bylo jasné, že v takové poloze dlouho ležet nevydrží. Začal se pomalu, aby nedělal hluk, otáčet, a najednou měl pocit, že se půda pod ním dává do pohybu. Instinktivně udělal pohyb dopředu, ale už bylo pozdě: Vojta cítil, že se propadá.

Klouzal dolů spolu s vlhkou těžkou hlínou a zdálo se mu, že tenhle pád nikdy neskončí. Konečně dopadl na dno.

Ležel v úplné tmě a čekal, že ho každou chvíli zasype hlína. Byl ale naprostý klid. Po chvíli se odvážil pohnout. Zdá se, že si nic nezlámal. Musí se dostat ven. Postavil se, vytřepal si hlínu z vlasů a nahmatal stěny. Jáma byla téměř svislá. Vojta se pokoušel lézt nahoru, ale na stěnách nebylo nic, za co by se mohl zachytit nebo kam by postavil nohu. Po několika nepodařených pokusech toho zcela vyčerpaný nechal.

Copak všechno skončí tady, v nějaké nepochopitelné tmavé jámě, kde mě nikdo, dokonce ani mí pronásledovatelé, nikdy nenajde? Pomyslel si zoufale. Co se tady dá dělat? Možná ještě jednou zavřít oči a doufat, že se znovu objeví to podivné světlo jako tam nahoře? Vojta to zkusil.

Nic.

To si mohl myslet…

I když, počkat.

Něco jako by se mu před očima objevilo. Nějaký světlý bod. Před očima se mu začaly stále jasněji rýsovat zlatočervené obrysy tohoto místa. Za chvíli už mohl Vojta vidět, že chodba vede nahoru, trochu uhýbá do strany a mizí ve tmě. Z úst se mu vydral hořký povzdech. Pochopil, že nahoru se dostat nedokáže.

Rozhodl se proto prozkoumat dno jámy. Byla tu spousta hlíny, která se sem propadla spolu s ním. Dřepl si a ke svému údivu zjistil, že protilehlá stěna nesahá až na dno: nad zemí byla malá mezera.

Šel blíž, sklonil se a okamžitě poznal, že chodba pokračuje dál. Úzký horní tunel tam skoro v pravém úhlu přecházel do širšího, který, jak se zdálo, šel souběžně s povrchem země. Jestliže zpátky cesta nevede, zbývá jedině pokračovat dál, pomyslel si Vojta a začal odhrabávat hlínu. Konečně rozšířil průlez natolik, že se jím dokázal protáhnout.

Druhý tunel byl mnohem širší. Vojta do něj prolezl a narovnal se. Zpočátku chodba vedla rovně, ale potom se začala svažovat dolů. Vojta se nejdřív bál, že užuž narazí na slepou stěnu, pak čekal, že po pár krocích někde vyjde ven, ale chodba stále nekončila. Po nějaké chvíli byl už sestup opravdu strmý. Obrysy vpředu potemněly a zmatněly, a nakonec měl Vojta před zavřenýma očima jen úplnou tmu. Ušel ještě několik kroků a zastavil se. Nevěděl, kam jít dál. Bez ohledu na podzemní chlad se mu čelo orosilo potem. Ohlédl se dozadu, znovu se podíval dopředu – zdálo se, že tma ještě víc zhoustla.

Stál bez pohnutí, protože nevěděl, co může být před ním. Mám otevřít oči? A co když uvidím jen tmu? Chviličku váhal, jako by se bál ztratit poslední naději, a pak je otevřel.

Oslepující světlo ho div neporazilo. Rychle oči znovu zavřel a překvapeně se opřel o skálu.

Počkal chvíli, až jej oči přestaly bolet, a pak pomalu pootevřel víčka. Zakryl si tvář rukou a znovu se zkusil rozhlédnout kolem. Když se mu přestaly před očima míhat jasné mžitky, uviděl, kde se ocitnul.

Stál na břehu velkého podzemního jezera, z něhož vystupovala jasná zář. Uprostřed jezera se tyčila vysokánská starobylá věž. Vypínala se do nepředstavitelné výšky, Vojtovi se zdálo, že má nejméně sto metrů. Dole byla ozářená vodou a nahoře se ztrácela ve výšce, takže obrysy její ostré střechy se daly jen stěží rozeznat.

Před Vojtou a po jeho levé straně se rozprostíralo jezero, za sebou měl tmavý, úzký průchod, jímž přišel, kousek napravo se vypínala strmá stěna jeskyně a ztrácela se nahoře ve tmě. Strop jeskyně vidět nebyl, tak vysoko jezerní světlo prostě nedosahovalo.

Několika kroky po drobných pobřežních kamíncích došel k vodě. Jezero zářilo jasným rubínovým světlem, zlatě opaleskovalo a vrhalo mihotavý odraz na kameny a stěny jeskyně.

Vojta se posadil na břehu. Opatrně se dotkl zářící vody a potom do ní pomalu ponořil dlaň. Na dotek byla normální, snad jen trochu chladnější než v řece. Vytáhl z jezera malý kamínek a zjistil, že kamínek i jeho dlaň také svítí, jen zář byla mnohem slabší. Hasla před očima, a když voda oschla, zmizela úplně.

K věži to bylo asi dvě stě metrů. Vojta vstoupil do vody a pomalu vykročil. Čekal, že se dno začne svažovat a on přestane stačit, ale výška hladiny se neměnila a voda mu dosahovala jen ke kotníkům. Překvapený šel dopředu a byl rád, že nemusí plavat. Kráčel v chladné záři a lehké vlny světla se rozbíhaly po vodě.

Když přišel k věži blíž, začal si ji podrobněji prohlížet. Byla neuvěřitelně vysoká, s různými okny, věžičkami a cimbuřími a fascinovala svou tajemností. Jestlipak tam někdo je? přemýšlel Vojta. A co je to za lidi, jací by mohli žít tady pod zemí?

Netrvalo dlouho a došel k základně věže. Po několika schodech vystoupal k velkým, nahoře zaobleným, železným dveřím, s kruhem místo kliky. Vzal za kruh oběma rukama a vší silou zatáhl k sobě.

Někdo tu bydlel, protože vnitřek byl osvětlen. Vojta se vytáhl na špičky a sundal ze zdi pochodeň. Jak předpokládal, v nádobce na její horní části byla nalitá jezerní voda. Vrátil světlo na místo a začal stoupat po točitém schodišti.

Voda v pochodních na stěnách vydávala příjemné rovnoměrné světlo, jež v ničem nepřipomínalo neklidné třepotání plamenů obyčejných pochodní. Schody byly vysoké a strop nízký, takže Vojta postupoval jen pomalu a ztěžka. Stoupal asi dvacet minut a jen jednou se zastavil, aby si vydechl a odpočinul. Přál si, aby už ten nekonečný výstup skončil. S nevyslovitelnou úlevou konečně uviděl poslední schody. Narovnal záda a vstoupil do přítmí horní místnosti věže.

Právě v tu chvíli mu čísi ruka zakryla ústa. Ve zlomku sekundy už ležel na podlaze tváří dolů, cítil, jak mu někdo bolestivě tlačí kolenem do zad a ruce vyvrácené dozadu mu pevně svazuje provazem.

„Kde jsou ostatní?“ uslyšel Vojta nad sebou drsný šepot.

„Já jsem sám,“ sotva ze sebe vypravil, přitisknutý k zemi.

Člověk, jehož v šeru nebylo vidět, mu dovolil se postavit, ale ihned ho obratně chytil za svázaná zápěstí a vyvrátil je dozadu a nahoru, takže se Vojta musel předklonit. Tím jej zbavil veškeré možnosti se vytrhnout a odvedl jej do sousední místnosti.

„Copak Vrahsen už nemá dostatek bojovníků, že poslali kluka? Tobě ještě neuschlo mléko na bradě!“ Vojta slyšel v hlase neskrývaný údiv. „A co je to za divné oblečení?“

„To je normální oble…“

„Kdo jsi?“ prudce jej přerušil neznámý.

„A ty jsi kdo?“ Vojta nevěděl, jak má s útočníkem mluvit: má mu tykat, nebo vykat? Ale protože seděl s rukama svázanýma za zády, usoudil, že na ceremonie tu není místo. „Ohledně toho tvého Vrahsena…“

„Nono, opatrně! To není žádný ‚můj‘ Vrahsen!“ přešel do výhružného tónu útočník.

„Ohledně toho Vrahsena,“ pokračoval Vojta, „já vím jen to, že jeho jménem mi lidé, kteří mne chtěli chytit, nařizovali, abych se zastavil.“

„Nepovídej!“ ironizoval hlas. „A kdepak to bylo?“

„V opuštěném městě.“

„A ve kterémpak opuštěném městě?“

„Jak ‚ve kterém‘? V tom, co je nahoře, nad touhle jeskyní.“

Vojtův uchvatitel zprudka vyšel na světlo. Byl to třicátník s tmavě rusými vlasy a jeho oblečení Vojtovi připomínalo středověký oděv, jaký kdysi viděl v muzeu. Neznámý chvilku mlčel a pak se hořce ušklíbl:

„Ty si myslíš, že uvěřím tvé pohádce, že ve městě nikdo není? Myslíš, že se seberu, poběžím nahoru a padnu do drápů špehů?“ Přitáhl si židli a sedl si proti Vojtovi. „Poslouchej, já nevím, proč jsi šel sloužit Vrahsenovi, dokonce mi tě je trochu líto, ale tví kamarádíčkové tě sem hodili jako návnadu. Zamysli se nad tím. A řekni mi pravdu.“

Vojtovi jako by se tady pod zemí najednou nedostávalo vzduchu. Zpotil se, krev mu bušila ve spáncích, a to mu bránilo se soustředit.

„Pravdu?“ vykřikl. „Pravda je, že nevím, kde jsem a proč tu jsem! Nevím, za koho mě považujete vy, ani za koho mě mají ti lidé tam nahoře! Pravda je, že se potřebuji vrátit domů, a nevím, kde to je. Vrátit se zpátky, přes moře, přes tu neuvěřitelnou mlhu!“

Muž mlčky hleděl na chlapce.

„A proč by ti lidé nahoře měli vymýšlet něco s ‚návnadou‘?“ pokračoval po malé pauze Vojta. „Jestliže vědí, kde jste, tak proč sem neslezou a nechytí vás?“

Muž vstal a začal přecházet sem a tam. Nakonec se obrátil k chlapci:

„Zopakuj, co jsi říkal o mlze?“

„Můj vor nesla řeka a já jsem se dostal do nějaké divné mlhy, nikdy předtím jsem takovou neviděl… Nevím, odkud se vzala. Nevím, jak dlouho jsem jí plul… Pak jsem se ocitnul v oceánu, a nakonec mě to odneslo ke břehu.“

Muž se podíval Vojtovi přímo do očí:

„Bydlíš v Éterii?“

„Kde?“

„Éterie. Naše země. Náš ostrov.“

Ostrov… Dřív by Vojta mohl tak nanejvýš snít o tom, že se ocitl na ostrově, v podivné zemi, která se nachází za velikou mlhou. Ale teď, tady, žádnou romantiku necítil. Zmohl se jen na to, aby se zeptal – kdoví proč chraptivým hlasem:

„Je to daleko?“

„Myslím, chlapče, že to je velmi daleko… Ale co jsi to říkal, jaké že to máš oblečení?“

„Normální, u nás jsou tak oblečení všichni: kalhoty, košile, boty.“

„Jak se jmenuješ?“

„Vojtěch. A vy?“

Muž přistoupil k Vojtovi a začal mu rozvazovat ruce.

„Já se jmenuji Štěpán. Říkají mi také ‚Šestý Strážce‘, ale to pro tebe nemá žádný význam, když nejsi z Éterie. A tykej mi.“

Nečekané osvobození jako by Vojtu připravilo o zbytek sil. Když Štěpán navrhl, že půjdou do sousedního pokoje, postavil se, ale měl pocit, že se každou chvíli svalí, tak se mu třásla kolena.

Tato místnost byla větší a lépe osvětlená. Stál tu dlouhý stůl s židlemi dokola, velké přesýpací hodiny, na zdech visely neuvěřitelně krásné štíty a nejrůznější meče, od krátkých po velké dvousečné, a také několik druhů kuší a luků.

Vojta neměl čas si všechno to bohatství na stěnách prohlédnout, protože jeho nový známý přinesl několik talířů s jídlem a stříbrnou karafu a postavil to před něj.

„Ber si, bratře!“ Šestý Strážce si sedl naproti němu.

Na talířích ležel chléb a několik druhů sýra, zelená cibulka, jablka a ještě nějaké ovoce a zelenina, které Vojta neznal.

„Vyprávěj mi, co jsi viděl nahoře ve městě.“ Štěpán mu nalil vodu z karafy ozdobené nádherným ornamentem do stejně krásně vyzdobeného stříbrného kalichu.

Vojta zdvihl kalich k ústům. Voda lehce páchla bahnem a stejně i chutnala; přesně jako ta, kterou pil v domě opuštěného města.

„Nahoře nikdo není. Pokud nepočítám ty lidi, co mě chtěli chytit.“

„Ty jsi tam přišel od moře? A po cestě jsi nikoho nepotkal?“

„Ano, šel jsem od samého rána, ale nikoho jsem neviděl.“

„Hm, to vysvětluje, proč se staršina v posledních dnech neobjevil. Oni je zavřeli, všechny…“

„Kdo ‚oni‘?“

„Vrahsenovi přisluhovači. Ti, co lacino prodají svůj národ, i své rodiče…“ Štěpán se zvedl od stolu: „Ale promiň, nejdřív se najez.“

Chlapec se s velkou chutí pustil do éterijského jídla. Šestý Strážce zatím chodil po pokoji a Vojta slyšel, jak si sám pro sebe zamyšleně říká: „To tu ještě nikdy nebylo…“

„Tak co? Výběr jídel tu moc velký není.“ Štěpán si znovu přisedl ke stolu.

„Neměj starost, moc děkuji, všechno bylo dobré.“ O vodě se Vojta rozhodl pomlčet. „Co je tohle za místo?“

„Jeskyně Ejlon, jedno z nejtajemnějších míst Éterie. Podzemní věž vybudovali už za časů prvních staršinů Červené Rudy, to je to město, co je nahoře. Bylo možné tady něco ukrýt nebo se sem schovat a být si jistý, že tě nikdy nikdo nenajde. Jedinou nevýhodou je, že voda z jezera se nedá pít. V dávných dobách hladina mohla vystoupat velmi vysoko, protože jezero bylo napájené podzemními říčkami. Proto také postavili tuto věž tak vysokou, až do stropu jeskyně.“

Vojta vstal, přešel k úzkému oknu a pohlédl dolů.

„Jak to, že ta voda svítí?“

„Tomáš, staršina Červené Rudy, říká, že je to tím, že vytéká z té jeskyně; přesně si ale není jistý. Mimochodem, o téhle jeskyni do dnešního večera věděli jen dva lidé: on a já. Jak jsi ji vlastně našel?“

Vojta vyprávěl Štěpánovi o všech dobrodružstvích, která v poslední době zažil; o tom, jak utíkal se zavřenýma očima, o dubu i o podzemní cestě sem.

„No, bratře…, už dlouho mě nic tak nepřekvapilo,“ řekl Štěpán. „Možná od dětství. Řeknu upřímně, že je pro mě těžké tomu věřit. Utíkat poslepu…“ Zdvihl ruku, protože viděl, že Vojta se jej chystá přerušit. „Ale když už jsem uvěřil, že jsi připlul mlhou, tak musím věřit i tomuhle.“

„Já nemám důvod lhát.“

„Takže to byl dub? Tomáš říkal, že v dávných dobách byl do jeskyně ještě jeden vchod. Zdá se, že ho později zasypali a nad něj a okolo vysadili duby.“

„Proč?“

„Možná proto, že v Éterii později nastaly klidnější časy. Války mezi městy ustaly a už nebylo nutné se skrývat. Podzemní skrýš přestali používat a informace o existenci věže se předávaly od staršiny ke staršinovi, pro takový případ, jako je ten můj.“

„A co je to za případ?“

„Stručně řečeno, Vrahsen, ten člověk, který teď sedí na místě vladaře Éterie, má na mě políčeno. Ve městě žili mí přátelé. Tomáš mě schoval ve věži, a já se bojím, že je kvůli tomu všechny zavřeli.“

„Kde teď ti lidé jsou?“

„Jediné místo, kam je mohli odvést, je tábor v Pustině.“ Šestý Strážce se smutně usmál: „Dlouho jsem tam nebyl.“

„Chystáš se tam jít?“

„Obyvatelé města zaplatili příliš vysokou cenu za mou svobodu. Je mou povinností pokusit se jim pomoci.“ Štěpán se odmlčel. „Vyrazím před svítáním. Můžeme společně vystoupit do města, tak, aby nás nezpozorovali. Ukážu ti, kde se dá nabrat voda. Škoda, že si nestihneme promluvit podrobněji, rád bych se dozvěděl o té mlze… To, že ses tu objevil, je už sama o sobě zvláštní věc. Tak či onak, pro tebe, Vojto, bude lepší, když tu nezůstaneš. Radil bych ti jít do hlavního města, do Vertohradu.“

Vojta pohlédl Štěpánovi do očí:

„Jak se můžu vrátit domů?“

„Na takovou otázku ti nedokážu odpovědět. Mohu jen říct, že přes mlhu, jak jsi připlul sem, se nevrátíš. K mlze se dá doplout, to ano. Na dobré lodi za čtyřiadvacet hodin. Ale prodrat se přes ni není možné. Tahle mlha obklopuje celou Éterii.“ Štěpán si všiml výrazu Vojtovy tváře a rychle dodal: „Znám ale člověka, který ti může odpovědět. Jmenuje se Jeroným.“

„Kdo to je?“

„To je můj přítel, a navíc je to člověk, který věří, že takové zázraky, jaké se staly tobě, jsou možné. Jeroným přečetl bezpočet starověkých kronik, proto někdy ví věci, které nikdo jiný neví. Rád si s tebou promluví. Myslím, že bude schopen ti pomoct.“

„Určitě to dokáže?“

„Nebyl bych si tím tak jistý, kdybychom před několika měsíci neměli spolu jeden zajímavý rozhovor.“

Vojta se s nadějí podíval na Štěpána, a ten pokračoval:

„Mluvili jsme právě o té mlze. Jeroným našel v Rumě, malém městě na východě Éterie, jeden velmi starý rukopis. Jak mi říkal, byl to text ze samotného ‚úsvitu našich dějin‘, z časů našich prvních vladařů. Pergamen se skoro rozpadá, jazyk už je našemu dnešnímu hodně vzdálený, ale on si s tím poradil.“

„A … a co tam bylo?“ netrpělivě se zeptal Vojta.

„Byl tam jeden příběh o tom, že v dávných dobách se stávalo, i když velmi vzácně, že se do Éterie dostali jiní lidé. Přicházeli stejně jako ty, přes mlhu, z moře. Zpátky stejnou cestou se ale nikdo z nich vrátit nedokázal.“

Vojtovi se sevřelo hrdlo.

„Ale jestliže to nikdo nedokázal, tak jak by mi mohl pomoct?“ zeptal se zklamaně.

„Nespěchej, to není všechno. Když se jednou na ostrově objevil další, a zároveň poslední nečekaný poutník, k údivu třetího vladaře Éterie se jednomu z jeho poradců podařilo najít způsob, jak takového člověka vrátit zpátky. A Jeroným má o tom záznam.“

„Vypadá to, že se tvůj přítel bude divit, až mě uvidí,“ řekl Vojta. „Právě takového ‚nečekaného poutníka‘.“

„Bude se divit – to je slabé slovo! Jeho ten starý spis tak uchvátil, že o něm velmi dlouho mluvil, i když je to obvykle zamlklý člověk.“

„Takže jdu k Jeronýmovi!“ prohlásil rozhodně Vojta. „Jak se k němu dostanu?“

„Teď nejsou v Éterii zrovna klidné časy. Budeš muset jít opatrně.“

„Dobře, budu opatrný. V každém případě ho potřebuji najít, abych se mohl vrátit domů. Jinou možnost nemám.“

„Jeroným bydlí v hlavním městě. Zapamatuj si jeho adresu, je to ulice Hradební, vede z Hlavního náměstí. Najdeš tam hospodu ‚U Magistrátu‘ a v jejím dvoře je malý obchod, který se jmenuje ‚Knihy a Věci‘. Tam to je. Vejdeš dovnitř a řekneš: ‚Hledám práci knihařského učně.‘ On se zeptá, co umíš, a ty odpovíš: ‚Dělám vazby starých knih.‘ Podle toho pozná, že přicházíš ode mne. Občas jsem k němu posílal naše lidi, když potřebovali pomoct. Zapamatoval sis to?“

„Ano.“

„Pokud všechno dobře půjde, dostaneš se tam za pár dní. Nejdůležitější je, aby ti vystačila voda. Ale dám ti několik zlatých mincí, aby sis ji mohl koupit po cestě.“

„Vodu?“

„No ano. Cesta je daleká. V Éterii je teď vody málo, a ta, která zůstala, je špatná. V lepším případě chutná jako bahno. Dřív to tak nebývalo.“

„Co se s ní stalo?“

„Jediné, co mohu s jistotou říct, je to, že to trvá od chvíle, kdy se Vrahsen prohlásil vladařem, tedy posledních čtyřiadvacet let. Nikdo neví, co se děje: prameny a studny vysychají a v řekách se voda stále více zhoršuje. Nejdřív to bylo skoro nepostřehnutelné, ale teď to je utrpení pro všechny obyvatele Éterie.“

Vojta se podíval na stříbrný kalich a odvrátil pohled.

Štěpán se obrátil k přesýpacím hodinám, které stály v pokoji:

„Do svítání zbývají ještě tři hodiny, můžeš si trochu odpočinout a já se zatím přichystám.“

Odvedl Vojtu do jednoho malého pokoje. Ten se ani nesvlékl a padl do postele. Šestý Strážce odešel, ale za okamžik se vrátil.

„Chtěl jsem se zeptat,“ řekl, „jaká je, ta tvoje země?“

„Úplně jiná,“ bylo jediné, co Vojta ještě dokázal vyslovit.

DEN DRUHÝ

stávej… Vstávej, bratře!“

Vojta vyskočil.

„Neměj obavy, nezaspali jsme.“

Neklidný, povrchní sen se rozplynul a Vojta uviděl, že do pokoje vstoupil Štěpán.

„Musíme jít.“

„Nahoře už je ráno?“

„Brzy bude… Tohle se mi tu podařilo najít,“ Šestý Strážce mu podával oblečení. „Doufám, že ti padne. Když budeš chodit v tomhle, nikdo si tě nevšimne.“

Vojta si prohlížel šaty, které Štěpán přinesl: hnědá košile a kalhoty, k tomu střevíce podobné mokasínům ve stejné barvě a halena.

Kromě toho dostal i kožený pytel, torbu připomínající ruksak, kterou bylo možné si pověsit na záda.

„Co je tam?“ zeptal se Vojta.

„Náhradní oblečení. Máš před sebou dlouhou cestu. Také je tam chléb a sýr, vodu nabereme ve městě.“

Stejnou torbu si hodil přes rameno i Štěpán.

„Ještě si vezmi tohle,“ podal Strážce Vojtovi dvě prázdné láhve. „Čekám tě u schodů.“

Vojta se rychle převlékl, přelétl očima své normální oblečení, které nyní leželo na dřevěné židli, a vyšel z pokoje.

Štěpán už čekal. U pasu mu visel meč a zprava – dlouhý kinžál. Strážce šel první, Vojta za ním. Mlčky sestoupili dolů, otevřeli dveře a vyšli z věže do jezera světla. Štěpán rozhodně vykročil opačným směrem, než ze kterého sem přišel jeho host.

Vojta zvedl hlavu a ještě jednou se podíval nahoru – snažil se zahlédnout špičku věže. Pak vyndal z torby jednu láhev, sehnul se a začal do ní nabírat jezerní vodu.

„Ta se nedá pít!“ ohlédl se Štěpán.

„Já vím. Ale to je přece takový zázrak!“

Vojta zatoužil nabrat si tu nádhernou vodu, i když věděl, že není úplně moudré zaplnit jednu ze dvou prázdných láhví. Naplnil ji a zasunul těsnou zátku. Pak vykročil přes jezero a snažil se nezaostávat za Šestým Strážcem.

Brzy se přiblížili ke břehu. Štěpán vyndal pochodeň, kterou měl připevněnou za zády, a nabral vodu do železné misky na jejím vršku.

Vojta si všiml, že po stěnách jeskyně stéká pramínek normální vody. Tam, odkud vytékala, bylo něco, co se podobalo průchodu.

„Tak, tohle je cesta do města,“ řekl Štěpán a dodal: „Tahle voda také není pitná.“

Průchod byl prostorný a bylo možné jím normálně projít. Vyrazili vpřed mělkým podzemním řečištěm. Cesta se stáčela tu vpravo tu vlevo a stoupala výše a výše. Po stěnách a stropě jeskyně tančily ohnivé granátové odlesky světla, jak se voda v pochodni chvěla.

Vojta si vzpomněl na své včerejší dobrodružství a rozhodl se zkusit, jestli stále může jít ve tmě poslepu. Zavřel oči a… tentokrát opravdu viděl jen tmu. Ani záblesk, všechno jako obvykle, jako kdyby se včera nic nestalo.

Po chvíli se průchod začal zužovat a snižovat. Teď už mohli jít jenom v předklonu za sebou. Štěpán zvolnil krok a potom se zastavil.

Chodba se stáčela doleva a tunel se měnil ve schodiště s bezpočtem hluboko do skály vytesaných stupňů. Přátelé dlouho stoupali po schodech, až se ocitli na malém odpočívadle u tmavých kovových dveří. Bylo na nich vidět, že se příliš často nepoužívají. Štěpán opřel pochodeň o zeď, vyndal z kapsy velký klíč a několikrát jím silou otočil:

Oba se zapřeli rukama do chladného železa. Silné dveře nespokojeně zaskřípaly, otevřely se, a oni vstoupili do tmavé místnosti.

Vojta poznal, že jsou ve sklepě: podél zdí stály police s hliněným nádobím a na podlaze byly vysoké džbány. Když se ohlédl, viděl, že odtud z vnitřní strany dveře vypadají jako obyčejná zeď. Společně je znovu pomalu zavřeli, a teď už místo, kde byl vchod do tunelu, nic neprozrazovalo.

Po nízkých schodech vystoupili nahoru ke dřevěnému poklopu, a když jej otevřeli, Vojta v ranním šeru uviděl, že se ocitli v domě podobném těm, v nichž byl včera.

„Teď musíme být opatrní,“ řekl Štěpán.

„Čí je to dům?“ zeptal se Vojta a rozhlížel se po opuštěné místnosti.

„Tomášův. Můj otec se s ním přátelil, často jsem tu u něho v Červené Rudě býval, už v dětství.“

„Proč se to město tak nazývá?“

„Myslím, že sis všiml, jakou barvu tady má půda,“ odpověděl Štěpán. Přešel k oknu a podíval se na ulici. „Zdá se, že tu nikdo není. Teď nabereme vodu.“

Vyšli ven. Nebe na východě začalo světlat. Bylo ticho.

Na dvoře vytékal ze země malý pramen a žlábkem, pečlivě vyloženým kameny, běžel dál jako potůček. Oba se napili (podle chuti si Vojta domyslel, že je to stejná voda, jakou měl Štěpán ve věži) a naplnili své láhve.

Dům stál na samotném kraji města, ale byla to jiná strana, než odkud předešlé noci Vojta utíkal před pronásledovateli.

„Teď je pro nás nejdůležitější dostat se do trávy. Rychle a nepozorovaně,“ řekl Štěpán.

Opustili město. Vojta šel širokým krokem za Šestým Strážcem a snažil se to dělat co nejtišeji. Pod nohama měli stále stejnou červenohnědou suchou hlínu, ale vepředu už byl vidět vysoký porost trávy. Potřebovali se tam dostat, dokud ještě bylo šero. Ze všeho nejméně si Vojta přál, aby si jich všimli v ranním světle na otevřeném prostranství. Honička z předešlého dne mu stačila ažaž.

Dorazili k porostu těsně předtím, než se obloha rozjasnila natolik, že všechno kolem bylo jasně vidět. Tráva byla velmi zvláštní, takovou Vojta vůbec neznal: předně její stébla byla široká jako jeho dlaň a vysoká jako Štěpán, takže se ani nemuseli shýbat, aby mohli jít nepozorovaně. Kromě toho – a to bylo nejzvláštnější – byla stébla ledově průzračná. Nejenom, že v nich bylo vidět mnohé žilky, ale Vojta skrze ně mohl vidět svou ruku. Ztratit Štěpána v takové trávě by bylo těžké – dokonce i když zašel trochu dále, přes stébla bylo jeho postavu dobře vidět. Poryv slabého větru trávu rozkolébal a ta zašuměla, jako když mořské vlny narážejí na písek.

V tu chvíli vyšlo slunce a kolem všechno vzplálo šarlatovou barvou. Vojta byl zmatený, vzalo mu to dech: průzračná tráva, jakmile se jí dotkly první sluneční paprsky, se změnila na vínovou, pak na červenou a za několik minut v jasně oranžovou. Nekonečné rozlohy se přelévaly všemi nejrůznějšími odstíny oranžové barvy, jako by vítaly vycházející nebeské světlo.

„Nikdy jsi to neviděl?“ podivil se Štěpán. „To je sluneční tráva. Ona má vždycky stejnou barvu jako slunce. Když je zataženo, je povadle šedá. Roste jen na několika místech, ale právě tady je jí dost. Máš velké štěstí, je to opravdu krásné.“

Vojta šel jako očarovaný a rozhrnoval jasná stébla do stran.

„Jen opatrně, neztrať se tu,“ varoval Štěpán.

Vojtovi ta slova jen prolétla kolem uší; zdálo se, že na všechno na světě zapomněl a jen šel. Byl nadšený tím, jak se třpytí světlo, jak se v průzračné trávě podivuhodně láme, nadšeně se rozhlížel a prohlížel si kouzelná jasná stébla, která se kolem něho kolébala.

Dokud nepochopil, že ztratil Štěpána.

Nikde ho neviděl. Vrhl se dopředu ve snaze ho dohnat, jenomže mu rychle došlo, že vlastně neví, kde teď je „dopředu“.

Oranžový oceán se kolébal a Vojtovi se zdálo, že se v něm utopí a jiskřivé vlny ho navždy přikryjí.

„Štěpáne!“ vykřikl.

Ne, to bylo příliš tiše – šumění trávy jeho hlas přehlušilo.

„Ště-pááá-néé!“

Žádná odpověď. Možná bych neměl tak křičet? Co když mě uslyší ti ve městě? Nedošli jsme až tak daleko.

Vojta nevěděl, co má dělat: stát a čekat, že ho Štěpán najde, nebo jít a hledat ho sám? Rozčilení mu ale nedovolilo stát na místě; šel rovně za nosem, stébla rozhrnoval do stran. Šel dál a dál, volal svého nového přítele, dokud mu pod nohama nevyskočilo cosi černého a nevzneslo se to před jeho očima nahoru. Vojta couvl zpět a rukama si chránil tvář.

Nastal strašlivý šum a křik. Okolí explodovalo takovým hlukem, že se zdálo, že by to mohlo zvednout i mrtvého deset kilometrů kolem. Hlomoz byl všude: po stranách, dole, a dokonce někde nahoře. Vojta zkoprněl: stovky šedočerných ptáků vyletovaly nahoru za silného štěbetání a pleskání křídel. Podíval se dolů do trávy a mezi stébly na zemi uviděl bezpočet ptačích hnízd.

Najednou ho někdo chytil za rameno.

„Tak tady jsi!“

Štěpán se snažil vypadat přísně, ale Vojta poznal, že je rád, že jej našel, i když to nechtěl dát najevo.

„Lepší způsob, jak dát nepřátelům vědět, kde jsi, bys pravděpodobně nenašel. Takže teď jdeme co nejrychleji a už se neztrácej!“

Při další cestě se Vojta držel ve Štěpánově blízkosti a snažil se nezaostávat. Šli ještě nejméně hodinu. Slunce vystoupilo výše a tráva se stala zlatožlutou.

Pak zcela nečekaně porost skončil a přátelé před sebou uviděli nízké pahorky zarostlé lesem.

„Už jsme blízko,“ ukázal Štěpán rukou před sebe. „Tam bude stará cesta, která vede od pobřežního města Šedá Skála až do Vertohradu.“

Krajina se změnila. Rovina přecházela do pahorků a oni vstoupili do řídkého, světlého listnatého lesa. Našli velký stinný strom a usedli do mechu, aby si trochu odpočinuli. Vyndali z toreb kulatý chléb a sýr, a když mlčky posnídali, Vojta se zeptal:

„Jak dlouho se jde do hlavního města?“

„Asi pět dnů. Cesta není složitá, nepůjdeš ani přes hory, ani přes bažiny. Hlavně se vyhýbej opuštěným městům. To jsou nebezpečná místa.“

„Opuštěná města?“

„Ano. Bohužel teď je takových plno. Začalo to před deseti lety: lidé začali opouštět sídla, kde vyschly studny nebo se voda zcela zkazila. Teď ta města stojí zcela opuštěná. Nebo skoro zcela: někdy tam jsou skrýše lupičů nebo těch, kdo se potřebují skrývat.“

Štěpán vytáhl z torby široký černý pás.

„Voda je teď velmi drahá. Tady máš peníze na pití, nocleh a jídlo,“ Vojtův souputník rozložil látku a na slunci se zlatým světlem zablyštěly mince. „Pásem se musíš omotat pod oblečením; tak to bude bezpečnější.“

„Moc děkuji. A tohle je kdo?“ zeptal se Vojta a ukázal na portrét, který zářil na mincích.

„Aha, tady. To je právě Vrahsen, seznamte se,“ ušklíbl se Štěpán, píchl prstem do zlaté tváře a znovu se podíval na Vojtu: „Zapamatuj si: snaž se neupoutávat na sebe zbytečně pozornost. Nocuj v zájezdních hostincích, peněz máš dost… A ještě tohle: umíš s tímhle zacházet?“ Štěpán odepnul od pasu pochvu s kinžálem a podal ji Vojtovi.

Vojta vytáhl kinžál a potěžkal ho v ruce.

„Dobrá zbraň. Doma jsem chodil na šerm. Tam jsem ale měl kord.“

„Budeme doufat, že ho nebudeš potřebovat. Drží se to ale v pravé ruce.“

„Ne, v levé. Já jsem levák.“

„Levák?“ podivil se Štěpán. „To je přece hodně neobvyklé!“

„Opravdu?“

„Samozřejmě!“ zamumlal. „Ale dobře, o to nejde. Tak či tak, se zbraní budeš klidnější.“

„Moc ti děkuji za pomoc,“ řekl Vojta.

„Ale stejně, Štěpáne, řekni: proč se tě snaží chytit? Proč chtěli chytit mě? A kdo to je ten Vrahsen?“

„A potřebuješ to vědět? Čím méně budeš vědět, tím méně se budeš znepokojovat. Pro tebe je hlavní najít Jeronýma.“

„Potřebuji. Když už mě ti lidé honili, rád bych věděl, kdo jsou a co chtějí.“

Štěpán se odmlčel.

„Dobře, uděláme to takhle,“ znovu otevřel torbu a zasunul ruku dovnitř. „Dám ti něco přečíst. „Myslím ale, že to nebude moc veselý příběh a pokoje ti na cestě nepřidá.“

Vojta natáhl ruku a vzal si ohmatanou brožurku, na níž bylo vidět, že prošla nejedněma rukama. Byla kapesního formátu a velmi tenká. Na první straně nahoře bylo napsáno:

Věstník Éterie, č. 3: Pravda o tom, jak Vrahsen opanoval Éterii

Vojta se opřel o kmen stromu a začal číst:

„Dovol mi, odvážný člověče, abych ti připomněl, co bylo za dnů tvého mládí, nebo pokud jsi ještě mladý, abych ti vyprávěl o tom, co bylo dříve, než ses narodil: jak byl zákeřně svrhnut vladař Aristarch a jak se vyvýšil podvodník Vrahsen a ovládl zemi.

Vladař Aristarch byl zvolen celým národem tehdy, kdy zemřel předchozí vladař Tadeáš.

Ke zvolení Aristarcha došlo takto:

První den druhého měsíce po smrti vladaře Tadeáše se všechen lid Éterie shromáždil do hlavního města, aby si vybral nového vůdce. Téměř všichni občané chtěli, aby se novým vladařem země stal Aristarch, čestný a skromný muž, jenž si získal respekt činy ve prospěch éterijského lidu.

Toho dne na Hlavním náměstí Vertohradu i v okolních ulicích vesele hrála hudba a lidé zpívali písně o Éterii a o slávě minulých časů. Před Hradem stály ohromné váhy, které podle starého zvyku ukazovaly, zda se Aristarch stane příštím vladařem.

Každý dospělý obyvatel Éterie, který pro něj chtěl hlasovat, položil svůj znak, kulatý měděný žeton s obrázkem vah, na velikou pravou misku vah. Ten, kdo byl proti, položil znak do misky levé. Když pravá miska převažovala levou, znamenalo to, že se člověk, kterého lid vyvolil, stal vladařem. Pokud ne, hledal národ někoho jiného, lepšího.

V průběhu tří měsíců po volbě vladaře musely měděné žetony zůstat na vahách. Po skončení této lhůty mohl k vahám kdokoliv přijít, vzít jeden znak a přendat jej do druhé misky. Starodávný éterijský zákon zaručoval, že pokud by miska těch, kdo vladaře nepodporují, převážila misku těch, kdo jej podporují, musel by vladař odejít z Hradu a lidé by místo něho zvolili někoho jiného.

Levá miska však ještě nikdy pravou nepřevážila. Ve skutečných kronikách, které dnes Vrahsen skrývá, je zapsáno, že pouze třikrát za celou historii Éterie se váhy téměř vyrovnaly. Tito vladaři však sami v pravý čas odešli dříve, než je lidé začali nenávidět, a vyhnuli se tak hanbě.

Takže onoho dne téměř všichni obyvatelé země položili své znaky do pravé misky a zvolili Aristarcha vladařem. On potom spravedlivě a moudře vládl zemi po tři léta.

Vladař Aristarch miloval staré knihy, které vyprávěly o dávných časech. Ve druhém roce svého panování narazil na starodávnou kroniku, v níž byl zápis o pramenu Živé vody, jejž nalezl Magnus, první éterijský vladař.

Stálo tam, že jej Magnus nalezl na jedné ze svých cest. Voda z toho pramene byla neobyčejně čistá a dobrá, ale nejdůležitější bylo, že ti, kdo se jí napili, byli uzdraveni z nemocí, dokonce i z takových, od nichž jim nemohli pomoci žádní lékaři.

V oněch dávných dobách vladař nevládl celé Éterii, ale pouze Vertohradu. Za městskými hradbami už bylo nebezpečno; tam panovali lupiči a zloději. Proto se Magnus rozhodl, že místo, kde se nachází pramen, nikomu neprozradí. Bál se, že by jej mohli ovládnout zločinci. Přivezl ale velikou zásobu této Vody a postavil ji u městské brány hlavního města. Každý, kdo chtěl, mohl přijít a pít, aniž by musel zaplatit jedinou stříbrnou minci. Nemocní byli uzdravováni z nemocí; ti, kdo žili v obavách nebo v beznaději, byli naplňováni radostí a nadějí. Byly dokonce případy, a nebylo jich málo, že už na cestě k městské bráně, ještě dříve, než přišli k nádobám s Vodou, začali chromí lidé normálně chodit, slepí prohlédli a němí začali mluvit.

Tehdy zločinci, kteří bojovali s Magnusem, pojali úmysl zmocnit se pramene, aby mohli Živou vodu prodávat za velké peníze. Proto se rozhodli přepadnout Vertohrad a zajmout vladaře, aby se dozvěděli, kde je to místo, kde teče Živá voda. Začali shromažďovat veliké vojsko a do jeho čela postavili toho nejstrašnějšího zlosyna ze svých řad, jenž se jmenoval Ďas. Když Magnus pochopil, že tuhle válku nemůže vyhrát, vytvořil něco, co mělo pomoci potomkům nalézt pramen Živé vody. Nazval to ‚Petrafor‘.

Později shromáždil všechny věrné lidi a na společné poradě vybrali sedm zasloužilých vážených rodin, které byly nejschopnější ve věcech důležitých pro celou zemi. Každé z těchto rodin Magnus předal jeden drahokam, a těch sedm drahých kamenů bylo klíčem k rozluštění Petraforu.

Toto je seznam rodin Strážců kamenů:

První Strážci. Byli nadaní v různých vědních disciplínách. Byl jim svěřen do ochrany červený kámen – rubín.

Druzí Strážci. Měli schopnost učit druhé. Byl jim svěřen oranžový kámen – hyacint.

Třetí Strážci. Uměli vydělávat peníze, aby je mohli vydávat na různé dobré věci. Těm byl svěřen žlutý kámen – turmalín.

Čtvrtí Strážci. Měli největší schopnosti v umění. Dostali do péče zelený kámen – smaragd.

Pátí Strážci. Uměli popsat události, jichž byli svědky, a předat nezkreslené důležité zprávy. Jim byl svěřen bleděmodrý kámen – topaz.

Šestí Strážci. Měli státnickou moudrost a rozuměli řízení státu. Byl jim svěřen tmavomodrý kámen – safír.“

Tady Vojta odtrhl oči od textu a pohlédl na svého souputníka:

„Šestí Strážci?“

„Ano, to byli mí předkové.“

Chlapec pokračoval ve čtení.

„Sedmí Strážci. Vládli duchovní moudrostí. Byl jim svěřen fialový kámen – ametyst.

V případě, že by Magnus zahynul v bitvě s Ďasovým vojskem, neměl nikdo Vodu hledat, dokud válka neskončí. Teprve až budou loupežníci poraženi, bude možné s pomocí Petraforu a sedmi kamenů nalézt pramen. Živá voda měla být zadarmo rozdávána všem lidem, kteří ji potřebují.

Pak všichni vyšli do bitvy.

Boj trval celý den. Když pak v noci Magnus ve svém stanu připravoval plán bitvy na následující den, byl zabit špehy. Jeho vojsko ustoupilo až do samotného Vertohradu. Loupežníci město obklíčili, ale Vertohrad odolal. Byl zvolen nový vladař, který pokračoval v díle svého předchůdce, a vojsko lupičů bylo zahnáno daleko od hranic města. Velká válka s Ďasem, a později s jeho potomky, pokračovala. Tak nám o tom svědčí staré kroniky.

Následující vladaři úspěšně odolávali nepříteli. Navíc v jednom městě za druhým, která byla pod nadvládou zločinců, propukala povstání a města se připojovala ke království Éterie. Neustálé boje se zlem a rozvíjení země stály Éterii mnoho sil. Tak to trvalo po celá pokolení. Teprve po několika stovkách let nezůstala po lupičích ani památka a celá naše země se stala Éterií.

Takže když náš vladař Aristarch našel v kronikách všechny tyto staré příběhy, pochopil, že na existenci Petraforu všichni zapomněli a vzpomínka na Živou vodu zůstala jenom v legendách. Strážci sice skutečně předávali drahokamy od rodičů dětem, ale ačkoliv každá rodina byla proslavená svými schopnostmi, někdo ve vědě, jiný v umění nebo státnické moudrosti, pravý význam samotných kamenů si už nikdo nepamatoval.

Když to na začátku třetího roku svého panování Aristarch zjistil, poslal Strážcům dopisy, v nichž napsal, co se dozvěděl z kronik o Živé vodě, a pozval je na Hrad. Na toto pozvání se dostavilo všech sedm Strážců, kteří se sjeli z různých měst Éterie.

Setkání probíhalo v Malém sále Hradu. Aristarch podrobně vyprávěl starodávnou historii a potom prohlásil, že je blízko rozluštění toho, kde může být ukryt Magnusův Petrafor.

Hned po těchto jeho slovech se stalo něco, co nikdo nečekal. Ozval se hluk, dupot nohou a do sálu vtrhl oddíl čtyřiceti mužů, ozbrojených meči a kušemi. Ten, který jim velel, dal rozkaz zajmout všechny, kdo seděli kolem královského stolu. Aristarch se Strážci však stihli ustoupit k jinému východu ze sálu, o němž útočníci nevěděli. Když se dostali ke dveřím, První a Pátý Strážce se obětovali a zůstali, aby bránili východ. Tasili meče a zadrželi útok na několik minut, které ostatním stačily, aby mohli opustit Hrad. Pátý Strážce byl zabit. První byl zraněn a spoután. Avšak všem se utéct z Hradu nepodařilo. Vladař Aristarch byl chycen, Třetí Strážce poraněn a rovněž chycen během pronásledování. Vůdci zločinců se podařilo ukořistit tři drahokamy.

Vypořádat se s nepočetnou skupinou Aristarchových vojáků bylo pro útočníky snadné – zaskočení vojáci byli odzbrojeni a vsazeni do vězení hned po skončení honu na Strážce (Éterie téměř neměla armádu; války dávno skončily).

Tak byl celý Hrad uchvácen zloději a jejich vůdce se prohlásil za nového vladaře.

Co se stalo s Aristarchem poté, kdy padl do zajetí, nikdo neví. Není známo, zda je ještě naživu. Zbylí Strážci byli nuceni se skrývat.

Šestého dne po uchvácení moci se nový vladař objevil před národem na balkoně Hradu. Odtud oznámil své jméno – Vrahsen.

Éterijci nevěděli, co si mají počít. Něco takového se stalo poprvé za celou historii země. Vrahsen se líbil málokomu. Snad jen některým městským povalečům, kteří se k němu s radostí připojili, usadili se na Hradě vladařů, jedli tam a pili, a začali se nazývat ‚váženými služebníky Vrahsena a Éterie‘.

Vrahsen se pustil do hledání pramene Živé vody. Okamžitě vyhlásil tučnou odměnu za dopadení kteréhokoliv ze čtyř zbývajících Strážců a jejich kamenů. Kromě toho vypracoval dva seznamy: v jednom byli spojenci z jeho nejbližšího okolí, kteří by mohli mít nárok dostat Živou vodu skoro zadarmo. Ve druhém seznamu, trochu delším, byli ti, kdo by mohli čas od času tuto Vodu dostat, ale za neuvěřitelně vysokou cenu. Ostatní obyvatelé Éterie na Živou vodu nárok neměli.

Podle starého zvyku éterijský národ čekal tři měsíce, až bude možné jít k váze a položit své měděné žetony do levé misky. Domnívali se, že Vrahsen tak bude nucen odejít.

Když nadešlo ráno prvního dne čtvrtého měsíce a lidé se vypravili k vahám, setkala se Éterie s další zcela novou věcí: ty, kteří přicházeli na náměstí k vahám, začali Vrahsenovi lidé rovnou na ulicích chytat. Taková věc byla pro občany, zvyklé na spravedlnost, natolik nečekaná, že je to nejdřív ani nevystrašilo. Na náměstí přicházeli stále další lidé, které Vrahsenovi ozbrojení přisluhovači chytali a kamsi odváželi.

Jak se ukázalo, odváželi je do vězení – tam, kde ještě před několika dny sedělo jen občas několik lesních zlodějů a podvodníci. Ukázalo se také, že vězení rychle přestavovali a mnohonásobně ho zvětšovali.

Následujícího dne byly váhy z náměstí odstraněny. Kam se poděly, nikdo neviděl. Starověká vlajka Éterie, na níž byli ve zlatém poli vyobrazeni člověk, lev, býk a orel, byla odstraněna, zničena a zakázána. Místo ní byla zavedena nová: černá s vyobrazením levharta, medvěda, lva a draka.

Tak Éterii ovládl zločinec Vrahsen; násilně a zákeřně. Začal vládnout nelítostně a nespravedlivě, pomocí útlaku a strachu.

Pamatuj si to, statečný člověče, a zůstávej odvážným.

Přijdou nové časy. Nepřestávej v to věřit.“

„A co bylo dál,“ zeptal se rozrušený Vojta, když dočetl.

„Dál? Dál bylo to, co je teď. V tom ‚dál‘ nyní všichni žijeme.“ Bylo vidět, jak velmi Štěpána bolí to, o čem mluví. „Vrahsen dělá, co se mu zamane. Z naší někdejší svobody nezbylo nic. Lid žije pod útlakem, v absolutní beznaději.“

„Řekni, Štěpáne… Živá voda,“ Vojtovi se zadrhnul hlas, „už ji našli?“

„Ne, já jsem ji také hledal, ale bezvýsledně. Pokud opravdu existuje, nechci, aby ji dostal Vrahsen.“

„A k čemu on ji potřebuje?“

„Zaprvé by pak jeho moc byla neomezená. Zadruhé se o něm proslýchá, že se strašně bojí nemocí, má strach, aby se nenakazil.“

„A co je teď s kameny?“

„Máme dva. Jeden já, druhý Jeroným. On je Sedmý Strážce.“

„A Petrafor? Co je s ním?“

„Zatím nic. Dokonce ani nevíme, co to je: možná nějaká věc, nebo možná mapa. Ale přesně nevíme. Bohužel.“

„A bez něj kameny nedají žádný výsledek?“

„Vypadá to, že ne. Petrafor a sedm kamenů se musí vzájemně doplnit.“

„Pokud je to, co jsem si přečetl, pravda, znamená to, že lidé by chtěli vrátit někdejší časy… Proč to tedy neudělají?“

„Skoro všichni obyčejní Éterijci by chtěli, aby na trůn znovu usedl Aristarch. Bojí se ale pro to něco dělat. Vědí, co by se s nimi v takovém případě mohlo stát – viděl jsi to v Červené Rudě.“

Vojta si lehl do měkké trávy a zadíval se do nebe.

„A co znamenají ten lev, člověk, býk a orel na staré vlajce?“ zeptal se.

„Odpradávna se má za to, že to nejsou jen zvířata a člověk. Jsou to čtyři bytosti, které vidí a poslouchají Stvořitele Éterie.“

„Stvořitele?“ podivil se Vojta.

„Víš, to je složitá otázka,“ unaveně pronesl Štěpán. „Já ti k tomu nedokážu nic říct. Jeroným se v tom vyzná lépe, možná ti něco vysvětlí.“

Vojta stále pozoroval oblaka, která tiše plula po nebi, plula svobodná, klidná a veliká. Potom zavřel oči.

... Vojtovi se zdálo o Mirce. Šli spolu po prašné cestě za vesnicí, tam, kde začínalo žitné pole. Bylo vedro a povídali si něco o horkém létě. Mirka se zastavila, začala trhat chrpy, které rostly mezi klasy, a dělala z nich malou kytičku.

„Ony ti zvadnou, ne?“ zeptal se Vojta.

„To víš, že ne. Dám je do vody. Prostě jen potřebují vodu.“

V tu chvíli jako by se nějaká jehla, naplněná jedem zoufalství, zapíchla do Vojtova srdce a on se tím probudil.

Štěpán stále ještě seděl pod stromem.

„Spal jsem dlouho?“ zeptal se Vojta.

„Jen chvíli. Musíme jít.“

Zvedli se a sebrali věci. Chlapec si omotal pod halenou kolem těla pás s penězi a na řemen si připnul kinžál. Mlčky šli lesem ještě asi hodinu. Nakonec se Štěpán zeptal:

„Proč jsi takový zamlklý?“

„Přemýšlím.“

„O čem?“

„O celé té historii s Vrahsenem. O Živé vodě. O domově.“

Štěpán se zastavil a ukázal rukou:

„Tady je cesta. Ty po ní půjdeš napravo, a já rovně přes ni.“

Vojta neodpověděl.

„Jsem moc rád, že jsem měl příležitost se s tebou setkat. To, že ses ocitnul v Éterii, se nedá nazvat jinak než zázrakem… No, tak se měj!“

Štěpán podal Vojtovi ruku, ale ten řekl:

„Ne, Štěpáne. Já půjdu s tebou.“

Šestý Strážce strnul.

„Co to říkáš?“

„Chci jít s tebou. Potřebuji Živou vodu. Prosím, jestli je to možné…“

Štěpán spustil ruku.

„Poslouchej, jít se mnou je nebezpečné. Je jen malá pravděpodobnost, že se vrátíme živí a zdraví. Ještě menší je naděje, že někdy dokážeme najít tu Vodu.“

„Ty v ni nevěříš?“

„Věřím, že byla. A chtěl bych, aby se znovu objevila. Ale zatím nemáme ani sedm kamenů, ani Petrafor.“

„Zatím? To znamená, že naděje přece jenom je?“

Štěpán se upřeně zadíval na Vojtu.

„K čemu ji potřebuješ?“

„To ne pro sebe… Ale jestli opravdu existuje, tak ji velmi potřebuji. Velmi.“

„Víš, najít Živou vodu, to je samozřejmě důležitý úkol. Ale pro nás tady je nejdůležitější porazit Vrahsena a vrátit vládu Aristarchovi.“ Štěpán se vážně podíval chlapci do očí. „Nespěchej, rozmysli si to.“

Vojta nestihl odpovědět. Nad jeho levým ramenem něco prolétlo, ovanulo mu to krk ostrým poryvem a s hluchým zvukem se vší silou hluboce zarylo do kmene stromu. Štěpánova ruka popadla Vojtu, strhla ho a chlapec si koutkem oka stihl všimnout, že ze stromu trčí krátký tenký nůž s červenou rukojetí.

„Utíkáme!“ vykřikl Štěpán a střemhlav se vrhl vpřed.

Ve snaze nezaostávat za Štěpánem Vojta přeskakoval ležící kmeny a nevšímal si větví, které jej šlehaly do tváře. Děsila ho představa, že by mohl zakopnout o kořen nebo si zlomit nohu či spadnout do nějaké díry v trávě. Na chvíli se otočil a přes nedaleké křoví uviděl, že se za nimi žene pět mužů ozbrojených meči a krátkými samostříly.

Les končil a vpředu byla cesta. Za cestou se terén prudce zvedal dohůry. Svah byl skalnatý, bez vegetace, ale s mnoha trhlinami. Vojta pochopil, že Štěpán míří právě tam.

Vyběhli na prázdnou cestu. Pronásledovatelé už byli velmi blízko, takže mohli dobře střílet. Jim se ale podařilo doběhnout do skal dřív. Štěpán skočil do jedné trhliny a ukazoval Vojtovi cestu. Začali rychle stoupat nahoru, chránění před vojáky obrovskými balvany. Štěpán sebejistě stoupal stále výše a výše jakýmisi neviditelnými pěšinkami – dokonce i tam, kde to vypadalo, že nemůže být průchod. Občas podával Vojtovi ruku, vysazoval ho a ohlížel se, aby viděl, jak jsou pronásledovatelé daleko. Ti se trochu opožďovali, ale zarputile šplhali nahoru, odhodlaní svou kořist nepustit.

Najednou Štěpán tlumeně vykřikl a Vojta s hrůzou uviděl, že leží na kamenech, nohu zaklíněnou v úzké spáře.

„Pomohu ti!“

„Zkus to, sám ji nevytáhnu…“

Vojta uchopil kámen a začal táhnout k sobě. Prsty se mu ale smekly, odřely se a vytryskla krev.

Vytáhl tedy kinžál a zkusil ho zasunout do štěrbiny pod kamenem. Byl ale příliš velký a nešlo to.

Bezmocně se rozhlédl do stran.

„Zdá se, že se odtud nedostanu…,“ Štěpánův hlas byl plný zlosti a beznaděje. Rozepnul si límec u košile a sundal z krku malý řemínek. Na něm byl v jednoduché stříbrné obroučce zavěšen neuvěřitelně krásný, průzračně modrý zářící krystal.

„Vem si ho. To je safír, jeden z těch sedmi kamenů. A teď odtud rychle utíkej a schovej se! Až všechno skončí, půjdeš do Vertohradu a předáš ho Jeronýmovi. On bude vědět, co dělat.“

Vojta zasunul krystal do kapsy, a vtom uviděl útočníky. Stáli níž na svahu a zaměřovali kuše. První střela k nim nedoletěla. Další, byla to čepel s červenou rukojetí, udeřila o skálu asi dvacet metrů od nich, odrazila se a zmizela mezi kameny. Znovu nedostřelili.

Tak proto mají takové malé kuše, pomyslel si Vojta. Oni střílejí speciálními noži!

Útočníci pochopili, že ze svého místa do cíle nedostřelí a začali znovu stoupat nahoru.

„Utíkej!“ přikázal Štěpán.

Vojta se ale obrátil a nečekaně se rozběhl směrem k útočníkům.

„Vojto! Stůj!“

Chlapec neposlouchal. Střílí noži... Jeden dopadl jen kousek odtud! Kdepak je? Aha, tady! Vojta vytáhl nůž zpod kamene. Nepřátelé už byli velmi blízko.

„Podívej! Podívej, co mám!“ Vojta běžel k příteli. „Mám jejich nůž! Teď to zkusím tady do té štěrbiny…“

„Nech toho,“ řekl tvrdě Štěpán. „Musíš utéct, kámen je důležitější!“

Vojta tvrdošíjně zkoušel vtlačit nůž pod okraj skály do úzké štěrbiny. Ze skrání se mu lil pot a kapal na kameny.

Nůž zapadl přesně do štěrbiny. Vojta jím začal jako pákou rozviklávat kámen a rozšiřovat štěrbinu.

Už bylo slyšet hlasy nepřátel.

Železo zaskřípalo a kámen se rozlomil. Vojta odhodil nůž a opatrně vyndal kousek odlomeného kamene.

Štěpán vytáhl nohu, kotník byl od krve. Zkusil se postavit.

„Není zlomená. Jen pořezaná. Děkuji ti! A teď co nejrychleji vpřed!“

Dál už svah nebyl tak prudký. Vojta viděl, že míří na samotný vrchol kopce. Tam nás prostě postřílejí, sotva si stihl pomyslet, když se ocitli na vrchu. Nebyly tu ani balvany, ani stromy, jen skoro rovná plocha a nebe vpředu.

Vojta se zastavil. Nedokázal si představit, kam by mohli teď běžet.

„Nezastavuj se!“ křikl Štěpán.

Vojta se rozběhl k němu. Běželi vstříc propasti.

„Skoč!“ aniž by se otočil, křikl jeho společník krok od propasti a sám skočil. Nebyl čas přemýšlet: Vojta věděl, že vzadu je smrt, i když vpředu zcela jasně čekala také.

Odrazil se nohou a uslyšel, jak za ním cvakly samostříly – několik nožů současně vylétlo jeho směrem.

Vojtovi se zdálo, že zůstal viset ve vzduchu nad propastí a nemohl začít padat – jako by se zastavil čas, zamrzlo vše, dokonce i samotný život. Ale nakonec se propadl dolů a nože proletěly někde nad ním. Zatočilo to s ním ve vzduchu, až nebylo poznat, kde je nebe a kde země, a on letěl a letěl dolů.

A pak úder.

***

... Pronásledovatelé se opatrně přibližovali ke kraji propasti, s velkým údivem a s nemenší zlostí v očích se dívali jeden na druhého.

„Co to udělali? Copak jsou sebevrazi?“ promluvil jeden.

„Prostě pochopili, že dlouho nepřežijí. Jenom škoda, že nemůžeme Chváliusovi předložit důkaz, že jsme je zabili.“

„A co tu ještě chceš dokazovat? Praštit sebou o skály z takové výšky – copak to není sám o sobě nejlepší důkaz?“

***

Vojta hned nechápal, co se s ním děje. Úder byl mocný, bolestný, zdálo se, že zřejmě dokonce na několik okamžiků ztratil vědomí, protože otevřel oči, až když byl několik metrů pod vodou. Zkusil se zorientovat, kterým směrem plavat. Kde je hladina? Nijak se mu to ale nedařilo, všude okolo byla jen tmavomodrá voda. Vojta cítil, jak ho zachvátila hrůza. Nedostávalo se mu vzduchu. V tu chvíli jej někdo popadl, zaklesl svou ruku za jeho paži a táhl ho za sebou. Vojta se snažil vytrhnout: zdálo se mu, že ho někdo táhne ke dnu. Najednou vedle sebe uviděl tvář Štěpána, který se mu volnou rukou snažil naznačit, aby se uklidnil.

Stoupali z hlubiny, ale Vojta se zalykal. Nezadržitelně se mu chtělo vydechnout a nabrat do plic cokoliv, třeba i tuhle modrou vodu. Už už se chystal to udělat, když nad sebou uviděl světlo a ve stejném okamžiku se vynořili nad hladinu.

Okolo nich vystupovalo z vody velké množství skal, podobných štítům gotického hradu. Jejich vrcholy nebylo vidět – ztrácely se v oblacích, která zde byla jen asi čtyři metry nad zemí. Vojtovi se zdálo, že by mohl natáhnout ruku a dotknout se té husté měkké bělosti. Štěpán jej dotáhl k nejbližší skále, kde pod nohama ucítili dno. Stáli po ramena ve vodě a snažili se popadnout dech.

„Proč neskočili za námi?“ zeptal se konečně Vojta.

„Tady se nedá skákat, to všichni vědí. Jsou tu všude skály. A dokonce když je trochu zakryje voda, tak hloubka tu je metr, nejvíce metr a půl. Takže je to jistá smrt.“ Šibalsky se odmlčel. „Pokud samozřejmě neznáš taková místa, jako je toto. Tady je zrovna hluboká podvodní jáma.“

„A ty jsi to věděl?“

„Když to chceš slyšet, problém Vrahsena a jeho pomahačů je v tom, že neznají svou zemi. Protože abys ji mohl poznat, musíš si ji nejdřív zamilovat.“

Přešli blíže k úpatí útesu, z něhož před chvílí skočili.

„Kam teď?“ ptal se Vojta.

„Tady nedaleko je opuštěná rybářská vesnice. Zůstaly tam loďky, na kterých se dá přeplout na druhý břeh.“

Vojta se ohlédl a podíval se na vodu, která se stejně jako ta nízká oblaka prostírala až k obzoru.

„Druhý břeh?“

„Ano. Tohle je široká zátoka. Na druhém břehu je Pustina a v ní tábor.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Sedm kamenů.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.