Jan Bauer

AŽ BUDE SMRT MOU PANÍ

V tajných službách Otce vlasti

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

Obálka Zdenka Gelnarová

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

© Jan Bauer, 2017

© Obálka Zdenka Gelnarová, 2017

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

ISBN 978-80-243-7831-2  (epub)

ISBN 978-80-243-7832-9  (mobi)

Motto

Hle, já, Karel IV., kdys postrach celého světa, císař, jenž porážku neznal, leč smrtí pouze byl zdolán, v tomto zde hrobě jsem skryt, ó Bože, kéž ke hvězdám vstoupí duch můj, za to teď prosím, kéž všichni modlí se za mne, ti, jež jsem opustil v smrti i v životě obdařil svou přízní. A tak nechť má duše odpočívá ve svatém pokoji.

Údajně původní nápis na náhrobku římského císaře a českého krále Karla IV.

Léta od narození Ježíše Krista 1378

I

Karla IV. bolelo celé tělo, ozývala se stará zranění a snad nejvíce ho trápila ukrutná bolest v kolenou. Doslova každý krok pro něj znamenal nesnesitelné utrpení. Namáhavě za pomoci svého syna, římského a českého krále Václava IV., a svého hofmistra Petra z Vartemberka vstal z nosítek, s přemáháním na tváři vyloudil lehké pousmání a s nedůvěrou pohlédl na dva vyšňořené vraníky se stříbrem vykládanými sedly.

„To mám vážně vjet do Paříže na koni?“ otázal se hofmistra. Petr z Vartemberka mu rychle šeptem, aby to snad neslyšeli poslové francouzského krále, odpověděl:

„Ano, Veličenstvo. Král si to tak přeje a chce, aby váš příjezd byl co nejslavnostnější.“

„Ale proč mám jet na černém koni? Jako císař mám přece nárok na bílého koně,“ zamračil se Karel.

„Francouzské království není součástí Svaté říše římské, zde váš nárok na bílého koně neplatí.“

Císař v odpověď jen cosi zachrčel a úžeji k tělu si přitáhl červený plášť lemovaný bílou kožešinou. Lednový vítr ho štípal do tváří a cítil, jak ho ve zdobených vysokých škorních zábnou nohy. Původně se na tuto cestu těšil. Vždyť se vracel do míst, kde vyrůstal, kde ho vychovávali a vzdělávali, do míst dětských her i prvních lásek. Tady se před ním poprvé otevřel svět v celé barevnosti a pestrosti, v celé své pýše a ve všem svém bohatství. Jaký to byl rozdíl proti Českému království, z něhož si pamatoval jen studené nevlídné zdi hradů, potemnělé komnaty, vzdálený nábožný zpěv mnichů a šedé nebe, z něhož se až příliš často linul déšť. Jak jiná byla Francie, země opojná jako víno, které zrálo na zdejších svazích! Jak jiná byla Paříž, město na do široka rozlité Seině, plné nádherných paláců a chrámů!

Teď tu stál před bránou svatého Lazara, na nedalekém pahorku se pomalu otáčely lopatky větrného mlýna jako ruce nějakého obra a zdálo se mu, že všechno je jinak, než si to pamatoval. Kromě mužů ze svého doprovodu nikoho neznal. Tváře honosně vystrojených vyslanců francouzského krále mu nic neříkaly, všechno tu bylo pro něj cizí a pod slupkou vnější uctivosti cítil lhostejnost nebo v lepším případě ostražitost. Neměl se sem vracet, neměl se trmácet takovou dálku až sem. Proč vlastně? Jak se všechno mění! Byly doby, kdy mohl v sedle harcovat celé týdny z Prahy až do Avignonu a nepocítil únavu. Byly doby, kdy se do těchto krajin těšil, kdy nedočkavě pobízel svoji družinu a štval svého koně dál a dál, aby už byli v cíli cesty. Teď stál před hradbami Paříže a měl zvláštní pocit, že stojí na samém prahu smrti. Nic ho nelákalo, nic netěšilo, ze všeho nejvíc si přál ulehnout na měkké lože, vlastně měkké ne, příliš měkké lože nedělalo dobře jeho páteři, kdysi málem zlomené při turnajovém klání. Však dna rakví bývají spíše tvrdá, byť to jeho bude asi jednou vyložené bílým sametem. Dno rakve? Svatý Bože, co ho to napadlo? Proč myslí na smrt? To bude asi únavou!

Pak si všiml, že mu kdosi vyjíždí vstříc na bílém koni pokrytém modrou čabrakou s výšivkou zlatých lilií. Vida, jeho synovec a francouzský král Karel V.! Proto mu poslal černé koně, aby sám vedle něho více vynikl. No, budiž. Nebude mu kazit radost a připomínat, že on jako císař je vlastně pánem křesťanského světa, a je tedy nadřazen i francouzskému králi. Vždyť měli spolu cosi dojednat a nebylo by vhodné synovce předem plísnit pro takovou malichernost, jakou je právo na bílého koně. Karel IV. měl už své roky a rozhodně se na ně cítil. Rozbolavělé tělo mu až příliš často připomínalo jeho stáří, věk, v němž se prý dostavuje moudrost, velkorysost a shovívavost. Prý. Sám císař dobře věděl, že až příliš často tomu tak není.

„Tak si pospěšte,“ zavrčel netrpělivě francouzsky, řečí, kterou hovořil od útlého mládí a byla mu stejně blízká jako němčina nebo čeština.

„Jistě, Veličenstvo,“ uklonil se před ním jeden z dvořanů francouzského krále, podle zjevně drahého modrého pláště patrně z celého doprovodu nejdůležitější, pohybem ruky vyzval bíle oděné panoše, aby Karlovi pomohli do sedla prvního z vraníků. Císař zatnul zuby a doslova se nechal vysadit nahoru. Připadal si jako pytel písku nebo zrní a vydechl úlevou, když byl konečně nahoře. To jeho šestnáctiletý syn, římský a český král Václav IV., se vyhoupl do sedla druhého z přivedených koní s lehkostí svého mládí.

Francouzský král Karel V. jim vyjel vstříc. Byl to pohledný, asi čtyřicetiletý muž známý svou vzdělaností, u korunovaných hlav ne právě obvyklou. Vystrojený do zlatem zdobeného pláště dojel až před císaře, obřadně sňal klobouk z hlavy se slovy: „Vítej, drahý strýčku, v mé Paříži!“

I císař sejmul klobouk z hlavy a oplatil slova uvítání: „Děkuji ti, milý synovče!“ Jejich koně se těsně přiblížili k sobě a oba Karlové k sobě natáhli pravice, aby se pozdravili stiskem ruky. Bylo to zcela bezděčné gesto a žádný ze svědků nemohl tvrdit, zda první nabídl ruku římský císař nebo francouzský král.

Ostatně, v jejich případě to nebylo důležité. Vždyť je spojovala blízká příbuznost. Francouzský král Karel V. z rodu Valois byl synem krále Jana II. a o rok starší sestry Karla IV. Jitky čili Bony Lucemburské, která se však korunovace svého manžela nedožila a předčasně zemřela na mor. Císař si na ni příliš nepamatoval. Otec, král Jan Lucemburský, je oddělil už v jeho třech letech. Zatímco on, tehdy se ještě nejmenoval Karel, ale Václav, byl vězněn na Lokti a poté na Křivoklátě, Jitka pobývala s matkou Eliškou na Mělníku. A když ji pak provdali za Jana z Valois, Karel právě válčil v Itálii.

Mezitím už je obklopili trubači v bílých pláštích pošitých zlatými liliemi, emblémem francouzských králů, a kolem nich se řadila asi stovka rytířů v lesklé zbroji. Kdosi, snad na věžích katedrály Notre Dame, patrně jejich průvod sledoval, protože jakmile se ozvala první fanfára, rozezněl se mrazivým vzduchem hlahol zvonů. Paříž vítala císaře, Lucemburk se vracel do míst svého dětství. Pomalu vedl koně pod obloukem brány svatého Lazara do ulic města. Jel hned za trubači a korouhevníky, po jeho pravém boku se pyšně nesl francouzský král, po levém boku Václav a těsně za nimi pak slezští vévodové Jindřich Břežský, Boleslav Lehnický a Václav Opavský, poté nejvyšší maršálek Českého království Hynek z Lipé, mistr královské komory Těma z Koldic, hofmistr Petr z Vartemberka, kancléř Mikuláš z Riesenburgu, čeští pánové Hašek ze Zvířetic, Aleš ze Šternberka a další promíseni s družinou francouzského krále. Po nich s řinčením své zbroje následovali do plechů zakovaní a strach nahánějící rytíři na koních. Barevné chocholy na jejich přilbách se stejně jako korouhve nad jejich zástupem třepotaly v mrazivém větru.

Ulice byly plné zvědavců volajících „Vivat!“, kdekdo se pospíchal podívat na císaře a hned dva krále a celý ten pestrý průvod. Takové divadlo už Paříž dlouho neviděla. Z oken domů visely barevné praporce na uvítání vzácné návštěvy. Francouzský král Karel V. všem kynul pravicí v rukavici z jemné bílé kůže, trubači stále znovu duli do svých nástrojů a zvony na kostelních věžích nepřestávaly zvonit, až z toho brněly uši. Karel V. a ještě více mladý Václav si tu parádu opravdu vychutnávali. Jen císař byl jakoby nesvůj, jako by snad ani o všechnu tu slávu nestál. Zmáhala ho bolest a nejraději by byl, kdyby ho do královského paláce na ostrově Cité odnesli bez velkého humbuku a zcela nepozorovaně na nosítkách. Přesto se občas přemohl a pokynul jásajícím měšťanům pravicí. Ty tam byly doby, kdy si na podobné davové projevy přízně potrpěl, kdy se nechal unášet voláním slávy, kdy mu dělalo dobře holdování a nejraději by měl taková představení každý den. Teď seděl se skloněnou hlavou a lehce nahrbený v sedle a modlil se, aby už byli v paláci a on mohl spočinout na loži nejlépe poblíž plápolajícího krbu, jehož oheň by rozehříval jeho prochladlé a obolavělé stárnoucí tělo. Lidé, kteří jim mávali a provolávali slávu, mu splývali do beztvaré masy, v níž nedokázal rozlišovat jednotlivé obličeje. Ale náhle se zarazil. Toho muže přece dobře zná! Skoro by býval až vykřikl samým překvapením. Ne, to nemůže být on! Rázně odmítl to, co ho napadlo při spatření té tváře. Už z bolesti blouzní. Potřebuje si lehnout a prospat se. Ach, že se sem vůbec vydával?! Měl však povinnost ke křesťanskému světu, měl povinnost ke svým zemím, ke své lucemburské rodině. Dokud ještě dýchá, dokud mu srdce bije v hrudi, musí dostát svým povinnostem císaře. Ta tvář mu nešla z mysli, stále na ni musel myslet. Třeba je to jen náhodná podoba. Třeba. Kdo ví.

II

Probudilo ho rozpačité pokašlávání. Závěs oddělující vysokou nastlanou postel od jejího nejbližšího okolí se rozhrnul. „Bohem požehnané ráno, Veličenstvo. Přinesl jsem vám teplou vodu na umytí,“ zdvořile se usmíval mladý panoš celý v bílém. Světlé vlasy mu v nakadeřených vlnách splývaly na ramena, takže vypadal skoro jako dívka nebo možná anděl. „Jmenuji se Pierre z Bouves a jsem vám k službám. Smím roztáhnut závěsy?“

Andělovi se nic neodmítá. Císař němě přikývl a rozespalýma očima mžoural do nového dne. Na takové probuzení zjevně nebyl připraven. V Praze, na Karlštejně, v Norimberku nebo v novém císařském paláci v Tangermünde na Labi vcházeli sloužící do jeho komnaty až poté, co k tomu byli vyzváni, co je přivolal zvonkem. Do té doby opatrně přešlapovali za dveřmi, domlouvali se šeptem a dusili kašel. Ale ve Francii to neplatilo. Služebnictvo bývalo všude, a to i tehdy, když si to dotyčný nepřál. Ale dvorský protokol to tak vyžadoval a ani korunovaným hlavám nezbývalo než se podřídit a strpět i cizí přítomnost vedle lože.

Karel IV. se pomalu rozpomínal na slavnostní hostinu, kterou včera chtě nechtě musel absolvovat, stejně tak slavnostní večerní mši v té nádherné katedrále Notre Dame. Musel uznat, že se synovec snaží, aby on, císař Karel IV., i jeho syn, římský a český král Václav IV., byli při své návštěvě v Paříži náležitě uctěni, aby se jim dostalo té nejvyšší možné péče. Na hostině nechyběly nejvybranější lahůdky a nejchutnější vína, jen kdyby to všechno, včetně přípitků, nebylo tak namáhavé. Když při mši poklekl na chrámovou dlažbu, úplně mu zdřevěněly nohy a pážata ho pak musela zvedat, protože se sám nedokázal postavit. Cítil se zahanben, ale francouzský král se tvářil velice uctivě a starostlivě a byl ztělesněním ochoty a soucitu.

Oč mu asi jde, dumal císař. Nepochybně bude chtít pomoci ve válce s Anglií. Jako by nebylo dost na tom, že už v ní kdysi padl jeho otec, český král Jan. Jak je to dávno! Takřka dvaatřicet let. Jenže Karel IV. už předem odmítal synovci pomoci. Válka stála nejen lidské životy, ale také peníze, příliš mnoho peněz, a císař z vlastní zkušenosti zastával názor, že lepší než válčit je jednat, dohodnout se. Ušetří to spoustu výdajů, které je pak možné účelněji vynaložit na nádherné stavby chrámů a paláců dokazujících slávu a moc svého budovatele více než vyhrané bitvy, co přinášejí jen krev a slzy. Celý ten konflikt mezi Francouzi a Angličany vlastně vyprovokoval anglický král Eduard III., který se domníval, že jako syn Isabely Francouzské, dcery krále Francie Filipa IV. z rodu Kapetovců, má na francouzský trůn větší nárok než panovníci z vedlejší větve Kapetovců, z dynastie Valois.

Je to zvláštní, uvažoval v duchu císař, král Karel V. nechtěl, abych vjel do Paříže na bílém koni, raději mi podstrčil černého oře, ale zároveň chce, abych vahou své císařské autority zasáhl v jeho prospěch ve válce s Anglií. Proč bych to dělal? Jen proto, že je on můj synovec a já jeho strýc? Lucemburk se ušklíbnul. Ani na chvíli ho nenapadlo, aby snad proti sobě postavil anglického krále. Jenže stejně tak bude muset přece jen nějak podpořit svého synovce. Dát mu najevo, že všechna ta sláva kolem jeho návštěvy v Paříži nebyla nadarmo. V tom vlastně spočívalo Lucemburkovo umění vládnout. Vždycky dbal na to, aby si zavázal obě strany sporu, aby poraženého nikdy zcela neponížil, ale ukázal, že je připraven, samozřejmě bude-li o to stát, podat mu pomocnou ruku. Karel IV. se snažil být nade všemi, zdánlivě nestranný, ale přitom především dbající o svůj prospěch a svou neotřesitelnou autoritu.

Přece jen mu dvě setkání ze včerejšího večera utkvěla v paměti. Vzpomínal, že asi v polovině hostiny k němu přivedli šperky ověšenou šedovlasou ženu, jejíž tvář mu byla vzdáleně povědomá.

„Což si na mne nevzpomínáš, Karle?“ oslovila ho a císař se zastyděl. Paměť ho opět ošálila.

„To je Isabela, vévodkyně z Bourbonu,“ pošeptal mu do ucha jeho synovec, francouzský král.

„Vévodkyně z Bourbonu?“ nechápavě se otázal císař.

„Mladší sestra tvé první ženy Blanky,“ napověděl mu kdosi další.

„Ach ano, vzpomínám si, dívenka s copánky a růžovými mašlemi,“ rozzářil se Karel IV. „Hráli jsme si spolu na schovávanou a já se ti schoval do truhly v trůnním sále a pomačkal přitom nějaké cenné listiny.“

„Ano, Karle, vyhubováno jsme dostali oba a také nám ten večer nedali medové perníky. Prý za trest,“ napověděla císaři vévodkyně.

„Byla jsi krásná,“ vzdychl Karel IV.

„Ne tolik jako Blanka,“ povzdechla si Isabela.

„Vidíš, kdyby mně dali za manželku tebe, nemusel jsem se pak ženit ještě třikrát.“ Už nedodal, co mu rázem vytanulo na mysli. Že totiž každý další sňatek, ať už s Annou Falckou, Annou Svídnickou a konečně s Alžbětou Pomořanskou, byl stupínkem k posílení jeho moci a vlivu. Díky té první pokořil Wittelsbachy a zásluhou těch dvou dalších rozehrál velkou hru o zisk celého Slezska a možná i polské koruny pro jeho druhorozeného syna Zikmunda.

Uchopil vévodkyni za obě ruce a vtiskl políbení na vrásčitou tvář. Byl to okamžitý impuls, který ho nikdy nezklamal. Také tentokrát to vyšlo. Vévodkyni se v očích ve světle svící zaleskly slzy, kdežto on dojetí jen předstíral. Cítil, jak na něm ulpěly oči všech, co stáli kolem. Honem popotáhl nosem, jako by zaháněl pláč. Dojatý však nijak nebyl. Přítelkyně z dětských her v královském paláci francouzských králů byla dávno zapomenuta a tahle stařena, kterou držel za obě ruce, se té holčičce s růžovými pentlemi v ničem nepodobala. Vždyť ani on už víc než půlstoletí nebyl tím tmavovlasým českým princem, jemuž nebyla cizí žádná rošťárna. Tak proč přivolávat vzpomínky?

Když už mu přemíra vína až příliš stoupla do hlavy, přivedli k němu asi tak třináctiletého chlapce, navlečeného do modrého kabátce, s dlouhými tmavými vlasy a se vzpurným pohledem hnědých očí. Také tentokrát mu někoho připomínal.

„Odkud tě znám, mládenče?“ otázal se ho zkoumavě.

„Jsem váš levobočný syn Guillaume, Veličenstvo.“ Chlapcova odpověď byla až nebetyčně drzá a francouzský král, který seděl vedle císaře, si dlaní zakryl ústa, aby nebylo vidět, že se tím setkáním baví.

„Kdo je tvoje matka?“ zeptal se Karel IV. přísně.

„Komtesa Klára z Arles. Poznala vás v Avignonu.“

„Je tady?“

„Ne. Zemřela před deseti lety na mor.“

„To je mi líto,“ odtušil císař a usilovně se snažil vybavit si tvář komtesy Kláry. Při nejlepší vůli mu to nešlo. Hlava byla vypitým vínem až příliš unavená. „Kolik je ti…?“ Karel IV. se zarazil a vypadalo to, že si nezapamatoval chlapcovo jméno.

Ale Guillaume nevyčkal a briskně odpověděl: „Třináct.“

Ano, to by mohlo souhlasit. Před čtrnácti lety byl opravdu v Avignonu a miloval se tu hned s několika krásnými kurtizánami. „Máš nějakého opatrovníka?“

„To jsem já,“ uklonil se před Karlem IV. jakýsi kulaťoučký mužíček v květovaném kabátci.

„Hofmistře,“ zavolal císař na Petra z Vartemberka, „dejte tomuto muži na výchovu a vzdělání jeho svěřence měšec zlatých florénů!“

Vartemberk se ošil. Napadlo ho, že císař moc pije, a pak je zbytečně velkorysý. Ale tady, v hodovní síni paláce francouzských králů, by nebylo vhodné upozorňovat císaře na takové věci. Raději si honem pospíšil říci: „Jak si přejete, císařské Veličenstvo.“ A k opatrovníkovi údajného levobočka poznamenal: „Přihlaste se mi zítra zde, v paláci.“ Tím byla celá příhoda s Guillaumem odbyta.

Teď ráno císaře bolelo celé tělo a hlavu měl jako v ohni. Byl přitom slabý jako moucha a zdálo se mu, že ten včerejší příjezd do Paříže v sedle, slavnostní hostina a večerní mše z něj vyčerpaly veškerou životní sílu. Jakže to praví Aristoteles? Karel si však nemohl vzpomenout, co ten dávný pohanský filozof vlastně pravil. Marně přemýšlel o nějaké formulce, kterou mu kdysi za jeho mládí tady na pařížském královském dvoře vtloukali jeho učitelé do hlavy a příliš přitom nešetřili pohlavky. Stěžovat si nemělo cenu, učení a bití často splývalo v jedno. A pokud jsi něco nevěděl, bylo to nejspíše kvůli tomu, že jsi nedostal dost pohlavků a metla častěji nedopadala na tvůj zadek.

Dneska zůstane na loži, rozhodl se nijak nedbat na to, že jeho královský synovec pro něj jistě nachystal nějaký program. Jenže musel o svém rozhodnutí důkladně si odpočinout někoho zpravit. Ač nerad, protože míval pocit, že každé přiznání vlastní nemohoucnosti a slabosti ho ponižuje, zamumlal na vlasatého panoše v bílém: „Zavolej mi mého hofmistra Petra z Vartemberka, chlapče!“

Pierre z Bouves se před ležícím císařem uklonil, jasným hlasem pronesl: „Jistě, Vaše Veličenstvo!“ a zmizel z pokoje. Rozhostilo se ticho. Silné zdi, zdá se, nepropouštěly žádný zvuk a Karel IV. cítil, jak se mu v tom tichu vrací do těla dávno ztracená síla.

Ale trvalo to jen chvíli. Panoš překvapivě rychle vklouzl do jeho komnaty a vyhrkl:

„Račte prominout, Veličenstvo, ale chce s vámi mluvit Jeho Milost.“

„Král Karel V.?“ nechápavě se otázal císař.

„Ano, Veličenstvo. Smí vstoupit?“

Tuhle otázku si zřejmě Pierre z Bouves vymyslel, protože dveře se v tu chvíli nečekaně otevřely a císař uslyšel pevný sytý hlas svého synovce:

„Dobré jitro, strýčku. Neruším tě?“

Karel IV. si odevzdaně povzdechl: „Co mám s tebou dělat, synovče? Jsem unaven na smrt, ale ta zatím ještě nepřichází. A pak, jsem tvůj host, k němuž se chováš s nadměrnou pozorností. Jen toho chlapce, toho Guillauma, jsi sem nemusel vodit.“

„Myslel jsem, že ti udělá radost potkat se se synem, byť z levého boku.“

„Mám vlastních synů dost a nerad bývám vystaven následkům svých hříchů.“

„Nazval bych to spíše chvilkami rozkoše než hříchy,“ usmál se francouzský král Karel V.

„No budiž, nechť je po tvém. Ale pověz, proč jsi mne tak brzo po ránu vyhledal? Nerad zapřádám politické debaty v posteli.“

„Nejde o politiku, milý strýčku. Chtěl jsem ti jen nabídnout trochu potěšení pro tvé stařecké oči.“

„Hned po ránu? Vždyť ani na jitřní modlitby nedokážu dojít.“

„Jen odpočívej, doufám však, že do večera budeš v pořádku. Pozval jsem do paláce skupinu orientálních tanečnic. Poslal mi je pro pobavení sám marocký sultán Umar. Vystupují prý velmi spoře oděné, což jistě potěší tvé znalecké oko.“

„Znalecké oko, říkáš? Bývávalo, synovče,“ povzdechl si císař. „Dnes mne dokáže unavit vlastní manželka císařovna Alžběta. Ale pokud jde o večerní zábavu, proč ne, Saracénky bývají mimořádně ohnivé a rád se podívám na jejich svůdná a snědá těla. Ale prosím, nezvi na tu podívanou žádného preláta, ať nám ji svými řečmi o hříchu ještě nezoškliví.“

„Neboj se, výběr pozvaných hostů náležitě zúžím. Počítám s tvým synem Václavem, je mladý, ať se poučí, se slezskými vévody a ještě několika pány z tvého doprovodu a mého dvora.“

„Dobře, dám na tebe a teď mne, prosím, nech odpočívat. A vyřiď tomu panoši, co mi tak věrně slouží, ať přinese džbán burgundského. Snad mi víno dá na chvíli zapomenout na mé bolesti a neduhy.“

III

Francouzský král Karel V. si dal opravdu záležet na výběru hostů večerního představení v hodovní síni královského paláce. Do první řady samozřejmě posadil své dva hosty, císaře Karla IV. a jeho syna Václava IV. Sám pak usedl do pohodlného koženého křesla po císařově levici. Společnost jim dělali slezští vévodové Jindřich Břežský, Boleslav Lehnický a Václav Opavský, dále vévodové Filip Burgundský, Ludvík Orleánský, Jean z Berry a další vznešení francouzští šlechtici. Teprve v dalších řadách, kde už nebyl na připravené pódium tak dobrý výhled, zasedli zbývající čeští páni z císařova doprovodu, jako Hynek z Lipé, Těma z Koldic, Albrecht ze Šternberka či císařův protonotář Mikuláš z Riesenburgu a dvořané francouzského krále.

Síň osvětlovaly planoucí svíce ve vysokých stříbrných svícnech a také oheň v rozměrném, šedým kamenem obloženém krbu, z něhož se linulo příjemné teplo. Císař si sice přes den trochu odpočinul, ale jakmile se venku setmělo, znovu zatoužil vrátit se na pohodlné měkké lože a víčka se mu začala klížit. Už nestojím za nic, říkal si v duchu a doufal, že představení těch saracénských tanečnic v něm trochu probudí všechny smysly a dá mu zapomenout na tělesné neduhy. Však už zazněl úder na činel oznamující začátek vystoupení a takřka zároveň se rytmicky rozezněly bubínky, s nimiž tanečním krokem vběhly do síně štíhlé dívky s tvářemi zakrytými rouškami. Na sobě měly krátké, zlatými plíšky pošité kabátky, které jim sice zakrývaly prsa, zato odvážně odhalovaly snědá bříška. Bílé baňaté nohavice se zlatými pásky se zdály být průhledné, ale bylo to zřejmě jen zdání, jež mělo povzbudit představivost urozených diváků. Karel IV. by rád pohlédl do tváří přibíhajících tanečnic, ale, jak mu vysvětlil jeho královský synovec, náboženství prý Saracénkám, vyznávajícím boha Alláha, zakazuje před muži odkrývat obličej. A tak jen oči tmavé jako noc dávaly tušit, jaké krásky tady započaly svůj vzrušující rej. V mihotavém světle svící se leskly třpytivé ozdoby na jejich sporých oděvech i obnažené části hnědých těl. Saracénky ovládaly svá těla naprosto dokonale, vyzývavě se vlnily do rytmu, jejich kroky měly ladnost laně a nakrucování jejich bříšek a hýždí přítomné muže okamžitě uchvátilo a vzrušilo.

Císař napočítal osm tanečnic, které se pohybovaly podle svého neustávajícího bubnování. Atmosféra v síni doslova přetékala samým napětím, zvlášť když některé Saracénky odložily své bubínky, aby se ještě vášnivěji mohly zmítat v ohnivém reji a posléze se zbavit svých baňatých nohavic, pod nimiž měly jen titěrné kalhotky pošité zlatými plíšky. Snědé bosé nohy se nesly po pódiu takřka nehlučně a zdálo se, že tanečnice žene vítr.

„To ještě nic není, počkej, strýčku, co bude dál,“ pošeptal francouzský král svému císařskému hostu, který upřeně sledoval podívanou, jakou dosud nikde nespatřil. Jak směšné byly vedle reje těchto exotických krásek dvorské tance nebo třeba vystoupení vlašských komediantů! Pohyby osmi tanečnic byly stále divočejší a výkvět francouzské a české šlechty je sledoval jako uhranutý. Náhle jedna z nich ze sebe strhla svůj třpytivý kabátek a vyzývavě obnažila svá hnědá ňadra s velkými tmavými bradavkami. Kdosi z přítomných pánů vykřikl obdivem. Jako by tím povzbudil ostatní Saracénky – během chvíle měly i ostatní tanečnice zcela nahé hrudníky a svá pevná prsa vystavovaly na odiv. Jen tváře a klíny dosud zůstaly zahalené. Tanec, pokud se jejich rytmické smyslné pohyby ještě tancem daly nazvat, spíše nyní připomínal pekelný rej ďáblic a divákům hořely tváře vzrušením. A náhle, aniž to kdo čekal, vzplál na pódiu oheň. Orleánský vévoda vykřikl rozčilením: „Hoří!“

„Uklidni se, bratranče,“ napomenul ho francouzský král, „to je jen součást vystoupení!“

Všichni teď napjatě sledovali, jak si polonahé dívky nabíraly oheň do holých dlaní a tančily s planoucími dlaněmi obrácenými vzhůru. Vypadalo to, jako by při tanci ten oheň přenášely.

„Otče, jak to dělají, že se nespálí?“ zvědavě se zeptal římský a český král Václav IV. císaře. Ale ten jen pokrčil rameny:

„Zřejmě to bude nějaký mohamedánský trik.“

„Hned bych si to s některou z nich rozdal,“ hlasitě se zasnil Václav.

„Jen aby ses nespálil,“ usmál se císař.

Právě v okamžiku, kdy byl ohnivý tanec nejdivočejší, bubínky z ničeho nic dozněly a všechna světla v síni, kromě plamenů v krbu, pohasla. Jakýmsi kouzlem se nečekaně zešeřilo, a když se pak světla svící znovu rozhořela, saracénské tanečnice byly pryč. Zmizely tak náhle, jako by je někdo odčaroval.

„Jak to udělaly?“ zamumlal vévoda Boleslav Lehnický. „Že by to byly čarodějnice?“

Císař jen pokrčil rameny a tázavě pohlédl na svého synovce, francouzského krále.

„Jsou to jen triky, žádné ďábelské čáry, žádná magie,“ usmál se Karel V.

„Už jsem si myslel, že ty holky umějí opravdu čarovat,“ poznamenal Hynek z Lipé. „Nebyla by některá z nich k mání na noc?“ olízl se jako mlsný kocour.

„Kdepak,“ zavrtěl hlavou francouzský král. „Mají nápadně svalnatého ochránce, jmenuje se Achmed, a pak je ještě doprovází takový vysoký vyzáblý stařec, z něhož jde hrůza. Drží je pevně pod zámkem, a pokud vím, ti dva po celé představení číhali na chodbě.“

„Přesto bych se o přízeň některé z nich rád pokusil,“ ohlásil se Ludvík Orleánský. „Nechci to zadarmo.“

„Zklamu tě, bratranče, ty Saracénky nejsou na prodej. Jsou otrokyněmi marockého sultána, který mi je poslal, abych pobavil naše vzácné hosty. Takže na ně všichni raději zapomeňme a pojďme se napít vína,“ přerušil jeho úvahy Karel V. „Sluhové už nám ve vedlejší komnatě prostřeli stůl.“

Císař se s pomocí svého syna a vévody Václava Opavského zvedl z křesla a smutně pohlédl na opuštěné pódium. Ozvala se v něm vzpomínka na doby ne tak dávné, kdy ještě dokázal vášnivě milovat ženy a jejich nádherná těla. Dnes by jim byl leda pro zasmání, ach, to proklaté stáří! Jako by Bůh v závěru života smrtelníkům sčítal jejich hříchy a trestal je ještě před tím, než jejich duše odejdou do očistce.

„Jak se cítíš, strýčku?“ otázal se ho Karel V. a podal mu velkou číši vína zdobenou zlatem a skleněnými perličkami.

„Jak se může cítit muž v mém věku po tak vzrušující podívané?“ odvětil s hořkým pousmáním Karel IV., s povděkem přijal číši, zvedl ji a zvolal: „Na věčnou ženskou krásu, o níž nás znovu přesvědčilo těch osm Saracének!“

„Na ženskou krásu!“ odpověděl francouzský král a ostatní šlechtici se hlasitě přidávali, cinkaly číše, tváře, před chvíli ještě ruměné samým vzrušením, se nyní spokojeně usmívaly.

„Jistě tušíš, že s tebou, strýčku, potřebuji něco projednat,“ zašeptal mladší z Karlů do ucha tomu staršímu.

„I já, drahý synovče. Proč myslíš, že jsem při svém stáří a nemoci vážil tak namáhavou cestu?“

„Výtečně,“ francouzský král se spokojeně usmál. „Pojď však, prosím, stranou. Nemusí nikdo slyšet, o čem si budeme povídat.“

„Chápu, ale dnes večer jsem už opět poněkud unaven,“ opatrně se začal vymlouvat císař.

„Netlačím na tebe, strýčku. Chci ti jen navrhnout, abychom se zítra odebrali na můj hrad Bois. Jak víš, není od Paříže příliš vzdálen, stojí ve Vincenneském lese a budeme tu mít naprosté soukromí.“

„Bojíš se snad, že by se o obsahu našeho jednání mohl dozvědět někdo cizí?“ zpytavě se zeptal Karel IV.

„Bohužel, tady v Cité i zdi mají uši. Nedávno jsem dal popravit jednoho zvěda anglického krále. Velmi se zajímal o stavbu nové pevnosti Bastila, která se má stát součástí pařížského opevnění. Také papežští agenti se zde od té doby, co se loni Svatý otec Řehoř XI. vrátil z Avignonu do Říma, nápadně rojí. Pomalu už nemohu důvěřovat ani vlastní choti.“ Král si hořce povzdechl a dodal: „Francie je ve válce, která hned tak neskončí. Navíc, jak víš, jsem musel čelit velkému povstání, v němž se ten zpupný kramář Étienne Marcel spojil se selskými křupany, ta chátra si dokonce troufla zaútočit na můj královský palác v Cité. Však už jsem kvůli tomu začal na druhém břehu Seiny rozšiřovat nový, dobře opevněný královský hrad Louvre.“

„Vím o tom,“ přikývl zamyšleně Karel IV. Samotnému mu kolikrát vrtala hlavou otázka, zda jeho syn Václav IV. nebude někdy čelit podobné vzpouře. Zatím byl v zemích Koruny české klid, ale co se stane, až on, císař a král, odejde na věčnost? Udrží Václav v zemi pořádek? Cožpak ho bývalý kancléř Jan ze Středy nevaroval, že Václav je povahou slaboch, který dává přednost vínu, štvaní zvěře a ženské kráse před panovnickými starostmi? A co bude, až se objeví podobný vášnivý kazatel, jakým byl Jan Milíč z Kroměříže? Stačí několik ohnivých kázání, a vzplane skutečný oheň, který jeho syn už nedokáže uhasit. Možná by se měl stát českým králem spíše druhorozený Zikmund. Třebaže je mu pouze deset, zdá se být nadanější a důvtipnější než Václav. Potíž spočívala v tom, že Václav byl synem Karlovy nejoblíbenější manželky Anny Svídnické, té křehké krásky, která odešla z tohoto světa tak brzo, kdežto Zikmundovou matkou je ta hromotlucká Alžběta Pomořanská. Císař nedokázal na Annu zapomenout, kdežto Alžbětě se všemožně vyhýbal. Byla hubatá, chtivá, náruživá, nejraději by panovala sama bez něj a vzhledem k tomu, že ho nejspíše přežije, se Karel děsil představy, že by se po jeho smrti sama svévolně zmocnila trůnu. Doufal jen, že říšští kurfi řti a čeští páni by něco takového nepřipustili a podpořili by mladičkého Václava. Ne, ještě nemůže opustit tento svět. Země Koruny české a celá Svatá říše římská ho potřebují!

Vypité víno Karla IV. přivedlo na jiné myšlenky. Na lože už uléhal uklidněn a docela se těšil na zítřejší výlet na hrad Bois. Klouby a páteř ho kupodivu nebolely, a tak se brzy propadl do spokojeného spánku. Nic nevěděl o tom, že kolem půlnoci se dveře jeho komnaty pootevřely a dovnitř tiše vklouzl vysoký, nápadně hubený muž. Rozhrnul závěsy obklopující lože tak, aby na císařovu tvář dopadalo z okna slabé světlo hvězd, a zahleděl se na ni. „Zestárnul jsi, Karle,“ takřka neslyšně zašeptal, závěsy zase zatáhl a vyklouzl z komnaty. Na chodbě překročil nehnutě ležícího strážce a napadlo ho, že po té ráně, kterou mu předtím zasadil, ho bude ráno nejspíš pořádně bolet hlava. Ale vzhledem k tomu, že císař bude v pořádku, strážce určitě nepřizná, že ho někdo v noci praštil, a nebude tak riskovat, že ho královský hejtman dá na tři dny zavřít do žaláře. Raději pomlčí a svou trapnou noční příhodu si ponechá pro sebe.

IV

Následující den před polednem nasedl císař Karel IV. v doprovodu svého hofmistra Petra z Vartemberka a protonotáře Mikuláše z Riesenburgu do vozu, který ho měl odvézt na hrad Bois k přísně důvěrnému jednání s francouzským králem Karlem V. Vůz byl vybaven sedadly s měkkými polštáři, aby se císařova tělesná schránka co nejméně natřásala. To Karel V. cestoval na koni ve společnosti několika svých důvěrníků a královských zbrojnošů. Tentokrát si nevybral bílého oře jako při slavnostním vjezdu do Paříže. Seděl v sedle hnědáka a svým oděvem se také nijak neodlišoval od doprovodu. Odjezd z královského paláce v Cité měl být co nejméně nápadný a nikdo ani náhodou neměl poznat, že odjíždí sám král. Tím spíše, že kolem paláce bývalo živo a často sem přijížděly a odtud zase odjížděly skupinky jezdců s nejrůznějším posláním. Také císařův vůz tažený statnými valachy nebyl zvnějšku nijak honosný a napohled mohl být považován za běžný dopravní prostředek, s jakým se jezdívalo pro zásoby. A přesto jejich utajený odjezd neunikl pozornosti dvou mužů v černých pláštích a s kápěmi staženými do očí. Postávali v podloubí naproti paláci, a sotva skupina jezdců doprovázená jedním vozem projela kolem nich, vyhoupli se do sedla hřebců černých jako uhel a vyrazili za nimi. Nenápadně je sledovali ulicemi Paříže až za městské hradby a po cestě vedoucí k Vincenneskému lesu, oblíbené královské honitbě.

Karel IV. už od té doby, co zde byl naposled, pozapomněl, jak vypadá hrad Bois. Pamatoval si ho jako pomenší hrádek stojící na rovině uprostřed vzrostlých stromů a vypadající spíše jako kamenná tvrz. Francouzští králové ho využívali jen tehdy, pokud vyrazili na lov daňků ve Vincenneském lese. Nyní však, sotva mu věrný Petr z Vartemberka pomohl vystoupit z vozu, žasl, jak se od té doby hrad proměnil. K původní hranolovité věži přibyl patrový palác s velkými okny a terasou, k níž se stoupalo po širokém schodišti. Celek nyní připomínal spíše pohodlné sídlo královny než tvrz sloužící pro občerstvení vznešených lovců. Také výzdobu jako by vedla něžná ženská ruka se zálibou ve zdobnosti, všelijakých ornamentech, lomených obloucích a podivuhodných kamenných figurách obklopujících přístupové schodiště. Lucemburka překvapilo, že nikde neviděl ani náznak opevnění. Všechny obranné výhody, které původně skýtala hranolovitá kamenná věž, byly ztraceny poměrně snadnou přístupností přistavěného paláce.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Až bude smrt mou paní.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.