OSHO

O sexu

Original English title: SEX MATTERS – From Sex to Superconsciousness

Copyright © 1979, 2002 OSHO International Foundation, www.osho.com/copyrights

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA, s.r.o., 2017

Translation © Jana Žlábková, 2017

All rights reserved (Všechna práva vyhrazena)

OSHO is a registered trademark of Osho International Foundation,www.osho.com/trademarks. (OSHO je registrovaná obchodní značka Osho International Foundation, www.osho.com/trademarks.)

Tato kniha je rozšířeným vydáním Oshových promluv nazvaných From Sex to Superconsciousness. Kromě původních materiálů obsahuje i další podobné hovory, jimiž se Osho obracel k živému publiku.Všechny hovory, jež Osho pronesl, byly v úplnosti publikovány jako knihy a jsou nyní rovněž dostupné ve formě původních audionahrávek. Tyto audionahrávky lze stejně jako úplný archiv psaných textů získat on-line (elektronicky přes internet) prostřednictvím OSHO Library na www.osho.com.

ISBN 978-80-7306-943-8 (ePub)

ISBN 978-80-7306-944-5 (mobi)

Předmluva

Proč je sex téma, které uvádí lidi do rozpaků? Proč je takové tabu?

Protože lidé byli celá staletí vedeni k potlačování sexu. Všichni náboženští proroci, mesiáši a spasitelé říkali, že sex je hřích.

Já vnímám sex jako základní životní energii. A záleží pouze na vás, co s ní uděláte. Může se stát hříchem, ale může se stát i nejvyšším vrcholem vědomí. Je jen na vás, jak tuto energii využíváte.

Bývaly doby, kdy jsme nevěděli, jak máme zacházet s elektrickou energií. Vždy nám byla k dispozici a někdy nás zabíjela, ale dnes je naším sluhou a dělá všechno, co chceme. Sex je bioelektrická energie. A důležité je, jak ji využíváte. Základní podmínkou však je, že ji nesmíte odsuzovat. Jakmile něco odsuzujete, nemůžete to využívat.

Sex by měl být považován za normální a naprosto běžnou věc – stejně jako spánek, hlad a cokoli jiného. Navíc se může spojit s meditací, a jakmile se to stane, jeho kvalita se úplně změní. Sex bez meditace je vhodný k plození dětí, ale při sexu spojeném s meditací se znovu rodíte a stáváte se jiným člověkem.

Může mít meditující člověk sex?

Ano, lépe řečeno, při milování může meditovat. Jde o drobnou změnu s dalekosáhlými důsledky.

V klášteře si dva mniši povídali – každý večer byly vyhrazeny dvě tři hodiny na meditování a na procházky. Diskutovali o kouření, jež sice nebylo zakázané, ale stejně měli strach, a tak se rozhodli, že bude lepší zeptat se přímo opata.

Následující ráno se jeden z mnichů tvářil nešťastně, a když uviděl druhého mnicha, jak k němu přichází a kouří, nevěřil vlastním očím. Řekl mu: „Jak je to možné? Ptal jsem se opata, jestli meditující člověk může kouřit, a on vykřikl: ‚Nikdy!‘ A byl příšerně rozčílený. Ale ty kouříš. Copak ses ho neptal?“

Druhý mnich odpověděl: „Také jsem s ním mluvil, ale zeptal jsem se, jestli můžu meditovat, když kouřím. A on prohlásil: ‚To je skvělý nápad. Proč marnit čas? Když kouříš, můžeš přitom meditovat. Nic proti tomu nemám!“

Já vám neříkám, že můžete mít při meditování sex. Nic takového netvrdím. Říkám, že máte meditovat, když se milujete. Při milování se člověk nachází ve velmi poklidném a harmonickém stavu, ve kterém se snadno medituje. Jakmile se blížíte k orgasmu, myšlenky přestanou poletovat a vy se stáváte energií, jež proudí a pulzuje. V takovém okamžiku buďte vnímaví – všímejte si všeho, co se děje, vnímejte blížící se orgasmus tak dlouho, až překonáte bod, z něhož není návratu. Prostě jen pozorujte. Jde o nejtajnější niternou pozornost, a pokud ji zvládnete, můžete pozorovat stejným způsobem cokoli v životě, protože sex je nejúchvatnější prožitek.

Když vyšla kniha, kterou jsem nazval Od sexu k supervědomí, nikdo nevěnoval pozornost supervědomí – všichni se soustředili pouze na sex. Četli ji i mniši a mnišky – vyznavači všech náboženství.

Čtyři sta knih obsahuje mé promluvy, v nichž se zaměřuji na témata, která jsou nesmírně důležitá pro každého, kdo hledá pravdu, takže i pro mnohé mnichy. Ale oni dál trpí a hlavní příčinou jejich utrpení je potlačovaná sexualita.

Říkal jsi, že sex je vhodný pouze k plození dětí, ale co vzniká, když se sex spojí s meditací?

Vzniká nová část bytí. Uvědomíte si, že váš vývoj není u konce. Existují vyšší úrovně vaší inteligence, vašeho vědomí, a jakmile je začnete vytvářet, s úžasem zjistíte, že zájem o sex postupně mizí, protože pak vytváří cosi většího než život – vytváří vědomí. Život se nachází na nižší úrovni než vědomí. Jakmile jste schopni vytvářet vědomí, zmizí překážka bránící v milování, ale zároveň onen akt vypadá podivně. Nepřináší vám radost, protože máte pocit, že jde o pouhé plýtvání energií, kterou byste raději využívali k budování vyšších a vyšších pyramid vědomí, dokud nedosáhnete bodu, jejž nazývám osvícení.

Dalo by se tedy říct, že je nevědomý sex hřích?

Původním významem slova hřích je „zapomenutí“, což je velmi zajímavé a krásné. Vědomí je rozpomenutí, bdělá pozornost, zatímco hřích je zapomenutí, nepozornost.

Ale já nechci používat slovo „hřích“, protože náboženství ho vždy zneužívala a stále zneužívají. Mluvím o nevědomém jednání, o zapomenutí – vracím se k jeho původnímu významu.

A co je ctnost?

Vědomější a pozornější vnímání.

Úplně všeho?

Úplně všeho. Jakmile dokážete vnímat naplno, je celý váš život ctností a vše, co děláte, má příchuť čirosti a vůni božskosti.

1. ČÁST
Od sexu k supervědomí

1. kapitola
Hledání lásky

Co je láska?

Když ji prožíváte, cítíte ji a znáte, ale popsat lásku pomocí slov je nesmírně obtížné. Je to stejné, jako kdybyste se zeptali ryby: „Co je moře?“ Odpoví: „Tohle je moře. Rozprostírá se všude kolem.“ A budete-li na ni naléhat a říkat: „Prosím, definuj, co je moře, a nemluv v náznacích,“ bude s tím mít velký problém.

Všechny věci, jež jsou v lidském životě dobré, krásné a pravdivé, se dají pouze prožívat a poznávat. Můžete jimi být, ale bude velmi obtížné definovat je a mluvit o nich. Je smutné, že o něčem, co bychom měli prožívat – autenticky a naplno –, se pět šest tisíciletí pořád jen povídá. O lásce se diskutuje, zpívají se o ní písně, opěvuje se, a přitom nemá v lidském životě své místo.

Když se ponoříme do lidského nitra, zjistíme, že málokteré ze slov, jež člověk používá, je tak falešné jako „láska“. A ještě horší je, že lásku spojuje s těmi, kteří jí vzali opravdovost a přehradili všechny její proudy. Náboženství mluví o lásce – a přitom tato nepřínosná láska, která neustále obklopuje člověka, jen uzavírá dveře a znemožňuje mu prožívat v životě lásku opravdovou.

V tomto ohledu neexistuje zásadní rozdíl mezi Východem a Západem, mezi Indií a Amerikou. Lidmi ještě neproudí řeka lásky. A my svalujeme vinu na člověka nebo na mysl. Říkáme, že lidé jsou špatní, že mysl je zlomyslná, a proto naším životem neproudí láska. Mysl není zlomyslná a ti, kteří něco takového tvrdí, ve skutečnosti otrávili lásku a nedovolí jí, aby se mohla zrodit. Na tomto světě a v celé existenci není žádný jed – všechno je nektar. Ale lidé změnili nektar v jed a hlavními viníky jsou takzvaní učitelé, takzvaní svatí muži a světci, takzvaní zbožní lidé.

Tento fakt je třeba dobře pochopit, protože jinak nemůže láska existovat v lidském životě – dokonce ani do budoucna.

Neustále děláme něco, co lásce neumožňuje, aby se mohla zrodit a budovat základy. Stále dokola se opakují zcela nesprávné principy a to trvá už celá staletí, ale my si neuvědomujeme, v čem jsou špatné, protože je automaticky opakujeme. A pak jsou lidé obviňováni, že nedokážou plnit požadavky vžitých zásad.

Dnešní člověk je výtvorem společnosti, jež na světě existuje šest až deset tisíciletí. Ale vina padá na člověka, nikoli na společnost. Člověk hnije, ale společnost je vychvalována. „Naše úžasná kultura, naše úžasné náboženství“ – všechno je „skvělé“. A přitom je člověk plodem společnosti!

Všichni tvrdí, že člověk je špatný a měl by se změnit. Nikdo si netroufne vstát a položit otázku, jestli společnost a náboženství dokázaly za deset tisíc let naplnit člověka láskou. Je zjevné, že právě v tom selhaly. A jestli se láska za tak dlouhou dobu nikam nevyvinula, je vůbec možné, že někdy v budoucnosti naplní člověka, bude-li základem stále stejná společnost a stejná náboženství? Pokud toho nebylo dosaženo v minulosti během deseti tisíciletí, nemůže se to stát ani v nadcházejících deseti tisíciletích. Dnešní člověk nebude zítra jiný. Lidé vždycky byli, jsou a budou takoví, a přesto všichni opěvují společnost a náboženství a váží si světců a svatých mužů. Ale nikoho nenapadne, že by společnost a náboženství mohly nést vinu.

Já vám říkám, že tohle jsou skuteční viníci. A dnešní člověk je toho důkazem. Jaký další důkaz byste chtěli? Pokud zasadíme semínko a plody rostliny jsou jedovaté a trpké, co to dokazuje? Že i semínko bylo jedovaté a trpké. Samozřejmě je obtížné předvídat, co ze semínka vyroste a jaké budou plody. I když ho důkladně prohlédnete a zmáčknete nebo rozlomíte, stejně nemáte jistotu, že plody nebudou trpké. Prostě ho zasadíte a ono vyklíčí. Léta plynou a z tenkého kmínku je košatý strom, jehož koruna se tyčí k nebi a na větvích jsou plody – až pak zjistíte, zda jsou, nebo nejsou trpké.

Dnešní člověk je plodem semínek společnosti a náboženství, jež byla zasazena před deseti tisíciletími a od té doby se jim dostává neustálé péče. Ten plod je velmi trpký, plný sváru a nenávisti. Ale lidé oslavují už samotná semínka a myslí si, že se z nich rodí láska.

Podle mého názoru se to nikdy nestane, protože náboženství zničila základní potenciál potřebný k zrodu lásky. Otrávila ho. Ptáci, zvířata a rostliny nemají náboženství a společnost, a proto u nich vidíte víc lásky než u lidí. Totéž platí o primitivních domorodcích, kteří nemají rozvinutou společnost, náboženství a kulturu. O lásce vědí mnohem víc než dnešní takzvaně civilizovaní a kulturně vyspělí lidé.

Jak je možné, že čím méně je mezi lidmi lásky, tím víc jsou civilizovaní a podléhají většímu vlivu náboženství a chodí do chrámů a kostelů a modlí se? Má to určité důvody a dva z nich bych chtěl rozebrat podrobněji. Jakmile je pochopíte, zmizí přehrada a řeka lásky bude zase volně proudit.

Láska je v každém člověku. Nemusíte ji odněkud nosit. Nemusíte ji nikde hledat. Je tady. Je touhou po životě skrytou uvnitř. Je vůní života v našem nitru. Ale ze všech stran ji obklopují silné zdi, a proto se nemůže sama projevit. Všude kolem ní jsou skaliska, a tak nemůže proudit.

Když hledáte lásku, neznamená to, že někam půjdete a naučíte se ji najít.

Sochař opracovával kámen. Přišel ho navštívit jeden muž, který se chtěl podívat na sochu, ale viděl jen kámen a dláto a kladivo. „Co to má znamenat?“ zeptal se sochaře. „Copak vy netvoříte sochu? Zajímalo mě, jak vzniká socha, ale vy jenom odsekáváte kousky kamene.“

Sochař řekl: „Socha je skryta uvnitř. Nemusím ji tvořit. Ovšem kolem ní je spousta zbytečného kamene, který musím odstranit, a pak se socha sama objeví. Já sochu netvořím, já ji objevuji. Zatím je zakryta a je třeba vynést ji na světlo.“

Láska je skryta ve všech lidech a je jen třeba ji uvolnit. Nemusíte ji vytvářet – otázka zní, jak ji odhalíte. Sami jsme ji zakryli něčím, co jí nedovoluje proniknout na povrch.

Zkuste se zeptat lékaře, co je zdraví. Je velmi zvláštní, že žádný doktor na světě vám přesně neřekne, co je vlastně zdraví! Celá lékařská věda se zabývá zdravím, ale nikdo není schopný definovat zdraví. Když se zeptáte lékařů, prohlásí: „My jen víme, co jsou nemoci a jaké jsou jejich příznaky. Známe různé termíny a na každou nemoc napíšeme recept. Ale co je zdraví? O zdraví nic nevíme. Nanejvýš můžeme říct, že zdraví je stav, v němž nejsou žádné nemoci.“ Je to tím, že zdraví je skryto uvnitř člověka. Proto ho nedokážete definovat.

Nemoc přichází zvenčí, takže se dá definovat. Zdraví vychází zevnitř a není možné ho definovat. Mohli bychom říct, že zdraví je nepřítomnost nemoci. Ale ani to by nebyla definice zdraví, protože se ho přímo netýká. Pravda je, že zdraví nemusíme vytvářet. Buď je zakryto nemocí, nebo se samo objeví, jakmile nemoc pomine a člověk se vyléčí. Zdraví je uvnitř každého z nás. Zdraví je naší vnitřní podstatou.

Láska je také uvnitř a je naší pravou podstatou. Proto je naprosto nesmyslné chtít po lidech, aby kultivovali lásku. Otázkou není její tříbení. Důležité je, jak se dá zjistit, proč se láska nemůže sama projevit. Co jí v tom brání? V čem je problém? Kde je ona překážka?

Jakmile všechny překážky zmizí, láska se sama projeví. Nemusíte se nic učit, není třeba nic vysvětlovat. Bez překážek, jimiž jsou špatná společnost a nedobré vnější vlivy, by byl každý člověk plný lásky. Je to nevyhnutelné, protože lásku nelze opomíjet. Láska je naší přirozenou podstatou.

Ganga pramení v Himálaji. Musí proudit, protože je živá, a její vody urazí dlouhou cestu až k oceánu. Nemusí se ptát policisty nebo kněze, jakým směrem je oceán. Viděli jste někdy, že řeka stojí na křižovatce a ptá se policisty, kde je oceán? Ne. Hledání oceánu je ukryto v jejím bytí. A má tolik energie, že dokáže proniknout skalami a kameny a překonat rozsáhlé nížiny a dostat se k oceánu.

I když je oceán ukrytý kdesi v dáli, řeka ho zaručeně najde. A nemá žádného průvodce či mapu, jež by jí ukázala, kudy má téct… ale určitě doteče až k oceánu.

A teď si představte, že jí v cestě stojí přehrady a vysoké zdi. Co pak? Řeka je schopna překonat a prolomit překážky, jaké jí postavila do cesty příroda, ale pokud narazí na výtvory lidí, může se stát, že nedoteče k oceánu.

Snažte se pochopit, v čem je rozdíl. Přírodní překážky nejsou bariérou, a proto se řeka dostane k oceánu. Protéká horami a nakonec vždycky oceán najde. Ale když překážky vymyslí lidé a postaví je, mohou jí v tom zabránit.

V přírodě vládne základní jednota a harmonie. Přírodní překážky jsou pouze zdánlivé a vyžadují jen větší úsilí a víc energie, takže ve skutečnosti slouží k odhalení skrytého potenciálu. Když zasejeme semínko, máme pocit, že ho vrstva půdy tlačí dolů a brání jeho růstu. Ale je to přesně naopak – bez půdy by semínko nemohlo vyklíčit. Navenek se zdá, že ho vrstva půdy utiskuje, ale ve skutečnosti napomáhá jeho vývoji a změně. Z vnějšího pohledu vypadá půda jako překážka, a přitom je jediným přítelem semínka, protože mu pomáhá růst.

Příroda je harmonie, rytmická symfonie. Ale lidé vnucují přírodě umělé věci a zasahují do ní, a právě takové nepřirozené výtvory narušují proudění života a vytvářejí překážky. Mnohé řeky přestaly téct, a pak se na ně svaluje vina. Je to stejně nesmyslné, jako kdybychom obviňovali semínko, že nevyklíčilo. A přitom zjevně nemělo správnou půdu a dost vody a tepla. A pokud se v životě některého člověka nerozvine květ lásky, říkáme: „Za to můžeš jen a pouze ty.“ Nikoho nenapadne, že příčinou může být nevhodná půda a nedostatek vody a tepla. Pak semínko nemůže vyklíčit a nestane se z něj květina.

Chci vám říct, že hlavní překážky vytvářejí lidé – jde o výtvory lidí. Bez nich by řeka lásky volně proudila a dostala by se k oceánu života. A přitom lidé mohou proudit stejně jako láska a dospět k božskosti.

Jaké překážky jsme si sami vymysleli? Tou základní je fakt, že až do dnešní doby se všechny společnosti stavěly proti sexu, proti vášni. Tento odmítavý postoj a negace narušily a zničily možnost zrození lásky v lidech.

Pravda je, že sex je výchozím bodem ke všem cestám k lásce. Sex je místem, kde vznikají cesty k lásce – je jejím zdrojem, je pramenem všech Gang lásky. A přitom se k němu chováme nepřátelsky – všechny společnosti, všechna náboženství, všichni guruové, všichni světci. Útočí na samotný zdroj, a pak řeka přestane téct. „Sex je hřích… sex je neduchovní… sex je jed.“ A člověka nikdy nenapadne, že sexuální energie se nakonec transformuje a promění v lásku.

Evoluce lásky spočívá v transformaci sexu. Když vidíte kousek uhlí, neuvědomíte si, že se může změnit v diamant. V tom je zásadní rozdíl mezi uhlím a diamantem. Chemické složení je v podstatě stejné. Proces proměny trvá tisíce let, a nakonec se z uhlí stane diamant.

Ale lidé si uhlí necení tolik jako diamantů. Když ho mají doma, je schované ve sklepě, kam nikdy nevodí hosty. Diamanty nosí kolem krku nebo na hrudi, aby je všichni viděli. Jde o jedno a totéž, ale navenek to není vidět a člověka nenapadne, že uhlí a diamant jsou dva body na jedné cestě. Pokud se vám uhlí nelíbí – což je velmi pravděpodobné, protože máte pocit, že se od něj můžete jenom zašpinit –, ničíte možnost jeho transformace v diamant v samém zárodku. A přitom se v diamant změnit může.

Sexuální energie se mění v lásku. Ale lidé jsou proti sexu a zaujali vůči němu nepřátelský postoj. Takzvaní ctnostní lidé jsou jeho odpůrci. Ovšem takový přístup brání semínku, aby mohlo vyklíčit. Ničí základy paláce lásky hned při prvním kroku. Z uhlí se nestane diamant, protože k takové evoluci je zapotřebí vstřícnost, bez níž nemůže dojít k procesu transformace. Jak by se mohlo transformovat něco, co odmítáme a neustále s tím bojujeme?

Z lidí se stali nepřátelé vlastní energie. Naučili jsme se bránit se sexuální energii. Navenek to vypadá, že se chceme zbavit konfliktů a svárů a bojů, ale zároveň jsme přijali opačný přístup, jenž nám kdesi v hloubi říká: „Mysl je jed, tak s ní bojuj – musíš se ubránit jedu. Sex je hřích, tak se mu braň.“ Ale okolí nám tvrdí, že je třeba odstranit všechny konflikty! Taková učení jsou základem vnitřního rozporu, protože od člověka vyžadují, aby se zbavil konfliktu. Na jedné straně nás dohánějí k šílenství, a na druhé straně otevírají psychiatrické léčebny, v nichž se máme uzdravit. Na jedné straně šíří zárodky nemoci, a na druhé straně staví nemocnice, ve kterých se máme vyléčit.

V tomto kontextu je velmi důležité pochopit jednu zásadní věc. Nikdy se nemůžeme odpojit od sexu. Sex je samotným zdrojem života – člověk se díky němu rodí. Existence přijala sexuální energii za výchozí bod tvoření, ale světci tvrdí, že je hříšná… přestože ji existence nepovažuje za hřích! A říkáme si, že bůh je stvořitel, ale jestli je podle boha sex hřích, pak je bůh největším hříšníkem na celém světě a v celém vesmíru.

Když se díváte na květinu, napadlo vás někdy, že její rozvití v květ je sexuálním aktem plným vášně? Květina kvete, a co se při– tom děje? Sedají na ni motýli a pak přenášejí její pyl, její sperma, do jiných květin. Páv tančí v plné nádheře – básník ho opěvuje a světci se z jeho tance také radují. Ale uvědomují si, že tanec páva je výrazem vášně, že jde především o sexuální akt? Páv tančí, aby svedl svou milovanou. Láká ji a chce, aby se stala jeho družkou. Pták zpívá, páv tančí, z chlapce se stane mladík a z dívky krásná žena – to všechno jsou projevy sexuální energie, které mají mnoho různých podob. Celý život a jeho projevy a rozkvěty jsou v podstatě sexuální energií. Ale náboženství a společnost jsou proti ní a vlévají jed do našich myslí. Snaží se nás podnítit, abychom proti ní bojovali. Vtáhli nás do bitvy proti naší vlastní energii, a proto se z nás stávají pokřivené, patetické, nemilující a falešné nuly.

Člověk nemá bojovat se sexem – má s ním navázat přátelský vztah a povznést proud života do výšin.

Když mudrc z upanišad žehnal novomanželům, řekl ženě: „Nechť se staneš matkou deseti dětí a tvůj manžel je tvým jedenáctým dítětem.“ Pokud se vášeň transformuje, může se manželka stát matkou. Jestliže se chtíč transformuje, mění se sex v lásku. Pouze sexuální energie rozkvétá v energii lásky.

Ale v nás je vyvoláván antagonistický vztah k sexu, a právě proto v nás nemůže rozkvést láska – láska přesahuje sexuální energii, kterou ovšem musíme nejdřív přijmout – a naše mysl je víc a víc sexuální, protože jsme proti sexu. Všechny písně a básně a umělecká díla a obrazy a chrámy a sochy jsou přímo či nepřímo spojeny se sexem. Lidská mysl se točí kolem sexu. Žádný jiný tvor na světě není tak sexuální jako člověk. Lidé se na sex soustředí pořád – když jsou vzhůru, když spí, když sedí, když chodí. Sex se pro nás stal vším. Ale kvůli nepřátelskému postoji a jeho potlačování se ze sexu stal nádor v našem bytí.

Člověk se nemůže zbavit něčeho, co je samotným kořenem jeho života. Ale vnitřní konflikt trvá příliš dlouho a naše životy jsou nezdravé – taková je skutečnost. Za rozmach sexuality, jenž je naprosto evidentní, nesou odpovědnost náboženství a společnost. Nemohou za něj „špatní lidé“, ale ti „hodní“, vaši světci. Dokud se lidstvo neoprostí od negativního vlivu náboženských vůdců a podobných „ctnostných“ lidí, není možné, aby se zrodila láska.

Vzpomněl jsem si na jednu příhodu:

Svatý muž odcházel z domu, protože chtěl navštívit přátele. Když přicházel k brance, uviděl svého přítele z dětství. Řekl mu: „Vítej! Kde jsi byl tolik let? Pojď dál! Slíbil jsem přátelům, že k nim zajdu na návštěvu, a nerad bych to odkládal, ale ty neodcházej. Počkej na mě v domě a odpočiň si. Za hodinu budu zpátky. Vrátím se brzy a popovídáme si. Mnoho let jsem se těšil, že se zase uvidíme.“

Přítel opáčil: „A nebude lepší, když půjdu s tebou? Mám po cestě špinavé šaty, ale když mi dáš nějaké čisté, převleču se a doprovodím tě.“

Svatý muž dostal před časem od jednoho boháče nádherný oděv, který si šetřil na významnou událost. A tak ho s radostí přinesl. Přítel se oblékl, na hlavu si nasadil turban a obul si krásné boty. Vypadal jako král! Když se svatý muž díval na přítele, začal mu trochu závidět. Ve srovnání s ním vypadal on sám jako sluha. Okamžitě ho napadlo, jestli neudělal chybu, když dal příteli svůj nejlepší oděv, protože se náhle cítil méněcenně. Pomyslel si, že se ostatní budou věnovat jen příteli a jeho budou vnímat jako pouhého sluhu, protože je oblečený jako žebrák.

Snažil se zklidnit mysl a opakoval si, že je zbožný, že mluví s bohem a s duší – říkal si samé vznešené věci. Koneckonců, jak důležitou roli hrají krásné šaty a turban? Už to tak prostě je, tak co s tím teď nadělá? Ale čím víc se snažil přesvědčit sám sebe o bezvýznamnosti vnějšího vzhledu, tím víc byla jeho mysl posedlá oděvem a turbanem.

Dál probíral s přítelem různá témata, ale uvnitř se mysl soustředila jen na překrásné šaty a na turban. Když spolu kráčeli po cestě, dívali se všichni na přítele, ale jeho si nikdo nevšímal. Svatý muž začal propadat depresi.

Došli k domu, kde žili jeho přátelé, a svatý muž je seznámil: „Tohle je můj přítel Džamál, se kterým se známe od dětství. Je moc milý.“ A náhle vyhrkl: „A šaty? Ty jsou moje!“

Přítel strnul údivem. Hostitelé nechápavě hleděli na svatého muže – proč se chová tak divně? I on si ihned uvědomil, že jeho poznámka byla nevhodná, ale už bylo pozdě. Litoval své unáhlenosti, a proto se snažil ještě víc potlačit mysl.

Když vyšli z domu, svému příteli se omluvil.

Přítel řekl: „Byl jsem doslova v šoku. Jak jsi mohl říct něco takového?“

Svatý muž prohlásil: „Promiň. Prostě mi to vyklouzlo.“

Ale z úst nic nevyklouzne jen tak, bez důvodu. Občas si to člověk ani neuvědomí, ale pokaždé jde o něco, co je uloženo v mysli. Samotná ústa za to nemohou. Svatý muž dodal: „Odpusť mi. Udělal jsem velkou chybu. Nevím, jak jsem mohl něco takového vypustit z úst.“ Ale moc dobře věděl, proč se to stalo – myšlenky z mysli prostě vypluly na povrch.

Pak se vydali k domu dalšího přítele. Svatý muž si v duchu opakoval, že se nesmí zmiňovat o šatech. Proti té myšlence zatvrdil svou mysl. Když došli k brance přítelova domu, byl pevně odhodlaný neříct, že šaty patří jemu.

Ten ubožák si ale neuvědomil, že čím víc je rozhodnutý nemluvit o šatech, tím pevněji je v něm zakořeněný pocit, že mu náleží. Koneckonců, proč lidé dělají taková rozhodnutí? Například když někdo složí slib, že bude dodržovat celibát, znamená to, že se sexualita vytrvale dere na povrch. Proč by jinak musel něco takového slibovat?

Jestliže se člověk rozhodne, že bude méně jíst nebo že se bude nějakou dobu postit, odhaluje to silnou vnitřní touhu po jídle. A taková snaha mívá nevyhnutelně za následek vnitřní konflikt. Člověk se snaží bojovat s vlastní slabostí, což uvnitř naprosto přirozeně vyvolává rozpolcenost.

Svatý muž prožíval vnitřní boj. Když vešel do domu, začal velmi opatrně „Tohle je můj přítel…“, ale všiml si, že mu nikdo nevěnuje pozornost. Všichni se dívali na jeho přítele a obdivovali překrásné šaty. Svatý muž si pomyslel: „Vždyť je to můj oděv a můj turban!“ Ale ihned onu myšlenku zapudil, protože byl pevně rozhodnutý nemluvit o šatech. „Každý člověk, bohatý i chudý, je nějak oblečený. Je to nepodstatná záležitost, protože celý svět je májá, pouhá iluze,“ připomínal si. Ovšem šaty se mu míhaly před očima jako kyvadlo, sem a tam, sem a tam.

Nadechl se a pokračoval: „Známe se od dětství. Je to moc milý člověk. A ty šaty… nejsou moje, ale jeho.“

Lidé užasli. Nechápali, proč mluví o šatech, když jim představuje svého přítele.

Když pak odcházeli z domu, svatý muž se zase začal omlouvat: „Zase jsem udělal velkou chybu.“ Byl naprosto zmatený, protože nevěděl, co má a co nemá dělat. „Šaty nade mnou nikdy neměly takovou moc. Proboha, co se to se mnou stalo?“ Ten ubožák netušil, že používá strategii, do jejíchž osidel nakonec padne každý.

Přítel byl velmi rozhořčený a prohlásil, že s ním už nikam nepůjde. Svatý muž ho popadl za ramena a žadonil: „Prosím, neopouštěj mě. Jestli odejdeš, budu do konce života nešťastný, protože jsem se ke svému příteli zachoval tak nehezky. Přísahám, že už nebudu mluvit o šatech. Z upřímného srdce ti před bohem slibuji, že se o nich nezmíním.“

Ale člověk by si měl dávat dobrý pozor na lidi, kteří něco slibují, protože v jejich nitru bývá většinou skryto cosi silnějšího než slib – něco, s čím sami bojují. Jejich přísaha, slib, se nachází jen na povrchu – jde o vnější jev, o výtvor vědomé části mysli. Ovšem skutečná příčina je skryta uvnitř, v labyrintu nevědomé mysli. Kdybychom mysl rozdělili na deset částí, přijala by slib pouze jedna z nich, ona horní – ostatní části by se postavily proti. Například slib týkající se dodržování celibátu dává jedna část mysli, zatímco ostatních devět částí zoufale volá existenci o pomoc. Žádají o dar, jaký dala lidem samotná existence.

A tak vešli do domu třetího přítele. Svatý muž se držel zpátky a dával si pozor na každičké vydechnutí. Lidé, kteří něco potlačují, bývají velmi nebezpeční, protože jsou živoucí sopkou, uvnitř které to vře, ale navenek se chovají slušně a zdá se, že mají všechno pod kontrolou.

Prosím, mějte na paměti, že taková kontrola vyžaduje nesmírné úsilí a spoustu energie, a proto to člověk nikdy nevydrží příliš dlouho. Musí se nějak uvolnit, potřebuje si odpočinout. Jak dlouho můžete zatínat pěsti? Čtyřiadvacet hodin denně? Čím víc svíráte ruce, tím jste unavenější a po chvíli je musíte uvolnit. Vše, co vyžaduje velké úsilí, vás brzy unaví a nakonec přejdete k opačnému extrému. Budete mít pořád rozevřené ruce a nedokážete je zatnout v pěst. Pokud vyvíjíte přílišné úsilí, nejednáte přirozeně a nemůžete být spontánní. Po velkém vypětí musí přijít uvolnění. Čím víc se světec kontroluje, tím je nebezpečnější – protože se nutně potřebuje někdy uvolnit. Po čtyřiadvaceti hodinách sebekontroly potřebuje hodinu či dvě odpočívat a během té doby náhle vypluje na povrch tolik potlačovaných „hříchů“, že bude mít pocit, že se ocitl uprostřed pekla.

Svatý muž se usilovně snažil ovládat, protože nechtěl mluvit o šatech. Zkuste si představit, co prožíval! Pokud jste alespoň trochu duchovní, určitě znáte tento stav z vlastní zkušenosti. Jestli jste někdy přísahali, že něco nebudete dělat, jestli jste slíbili, že se budete ovládat, pak moc dobře víte, jak složité věci se odehrávají uvnitř.

Vešli do domu. Svatý muž se potil a v hlavě měl naprostý zmatek. Jeho přítel viděl, v jakém je napětí, a měl o něj starost.

Svatý muž začal pomalu a opatrně představovat svého přítele: „Seznamte se s mým dávným přítelem, jenž je moc milý…“ Na okamžik se zarazil a pak jako by se uvnitř cosi odehrálo a sebekontrola byla ta tam. Náhle vyhrkl: „A šaty? Nebudu o nich mluvit, protože jsem dal slib!“

Příběh o svatém muži je názornou ukázkou stavu, v jakém se ohledně sexu nachází celé lidstvo. Sex je odsuzovaný, a proto se stal posedlostí, nemocí, zraněním. Pronikl do něj jed.

Od raného dětství slýcháme, že sex je hřích. Dívky a chlapci se učí, že sex je hřích. A pak vyrostou a jsou dospělí a uzavřou manželství a vydají se na cestu do světa sexu s přesvědčením, že sex je hřích. V Indii říkají dospělí mladým dívkám, že jejich manžel je bůh. Jak ale mohou uctívat jako boha někoho, kdo je vede k hříchu? Mladíci slýchají: „Toto je tvoje manželka, tvoje životní společnice, tvá lepší polovička.“ A přitom ho zavádí do pekla, protože posvátné spisy říkají, že žena je branou do pekel. „Takže brána do pekel je moje životní společnice, má lepší polovička?“ Jak můžete žít v harmonickém vztahu s lepší polovičkou, jež vás vede do pekla a svádí vás k hříchu?

Takové názory a představy úplně zničí manželství. Je-li život manželů poznamenaný tímto způsobem, nemůže v něm existovat láska. A pokud se nemohou svobodně milovat ani manžel a manželka – u nichž by láska měla být spontánní a přirozená –, kdo jiný se může milovat? Láska mezi manželem a manželkou se může povznést do výšin, do tak jemných dimenzí, že překoná všechny překážky a bude stoupat výš a výš. Je to možné. Ovšem pokud se rozkvět zarazí v samém zárodku a ustane, pak nemůže nic růst a rozvíjet se.

Slavný mystik Rámánudža pobýval v jedné vesnici. Přišel za ním muž a řekl mu, že chce poznat boha.

Rámánudža se ho zeptal: „Miloval jsi někdy někoho?“

„Ne. Tyhle světské věci mě nikdy nezajímaly,“ odpověděl muž. „Tak hluboko jsem neklesl. Chci poznat boha.“

Rámánudža se ho zeptal: „Tebe láska opravdu nikdy nezajímala?“

Muž trval na svém: „Mluvím pravdu.“

Ten ubožák říkal pouze to, co podle něj bylo v dané situaci správné. Za oněch časů byla zamilovanost v duchovním světě považována za slabost. Byl přesvědčený, že kdyby přiznal, že někoho miloval, mystik by mu řekl, že se musí lásky zbavit – zříct se jí a oprostit se od světských emocí, protože až pak může požádat o duchovní vedení. I když někdy někoho miloval, raději tvrdil opak.

Ale kde najdete člověka, který nikdy nikoho nemiloval? Rámánudža se ho znovu zeptal: „Než odpovíš, dobře si to rozmysli. Takže ty jsi opravdu nikdy nikoho ani trochu nemiloval? Necítil jsi lásku alespoň k jednomu člověku?“

Muž prohlásil: „Promiň, ale proč mi pořád dokola kladeš stejnou otázku? Nedotkl bych se s láskou ani tyče. Chci poznat boha.“

Na to Rámánudža pravil: „V tom případě pro tebe nejsem ten pravý. Musíš najít někoho jiného. Má zkušenost mi říká, že pokud jsi někoho miloval a prožil jsi záblesk lásky, může se taková láska dostat až k bohu. Ale jestli jsi nikdy nemiloval, nemáš nic, co by se mohlo rozvíjet. Postrádáš semínko, z něhož by mohl vyrůst strom. Běž za někým jiným.“

Není-li láska mezi manželi – manželka necítí lásku k manželovi a manžel necítí lásku k manželce –, nemůžete si myslet, že budou schopni milovat své děti. Manželka může milovat dítě jen tak, jak miluje manžela, protože dítě je jeho odrazem. Pokud necítí lásku k manželovi, jak může milovat své dítě? Ale když se dítěti nedostává lásky – pouhá péče a výchova není láska –, jak můžete očekávat, že bude milovat své rodiče? Životní jednotka zvaná „rodina“ byla otrávena tím, že sex je odsuzován a označován za hřích. A svět je rozsáhlejší formou rodiny. A pak si lidé stěžují, že nemohou najít lásku. Jak si můžete myslet, že za takových podmínek naleznete někde lásku?

Každý mluví o lásce. Matky, manželky, otcové, bratři, sestry, přátelé, všichni mluví o lásce. Ale když se podíváte na život z celkového hlediska, nenajdete známky lásky. Kdyby takové množství lidí opravdu milovalo, svět by překypoval láskou a všude kolem nás by kvetly překrásné květy lásky a svítily jasné lampy lásky. Kdyby v každém domově svítila lampa lásky, kolik úžasného světla by prozařovalo tento svět? Ale místo toho je všude spousta nenávisti, zloby a válek. Je obtížné najít někde paprsek lásky.

Pokud někdo tvrdí, že všichni jsou láskyplní, tak lže. A dokud budeme této lži věřit, nemůžeme se vydat na cestu a učinit z lásky skutečnost. Lidé necítí lásku. Jestliže nepřijímají sex naplno a přirozeně, nemohou milovat.

Já vám říkám, že sex je božský. Jeho energie je božskou energií. Proto díky ní vzniká život. Sexuální energie je nejúžasnější a nejzáhadnější silou ze všech.

Zbavte se nepřátelského postoje vůči sexu. Chcete-li, aby do vašeho života proudila láska, přestaňte bojovat se sexem. Přijměte ho s pocitem blaženosti. Poznejte jeho posvátnost a jeho přínosy. Pronikejte do něj stále hlouběji a s úžasem zjistíte, že čím víc vnímáte jeho posvátnost, tím je posvátnější. A čím víc se mu bráníte, jako by šlo o cosi hříšného a nečistého, tím budete hříšnější a nečistí.

Když je muž se svou ženou, měl by mít stejný pocit, jako by vstupoval do chrámu. A když je žena se svým mužem, měla by cítit posvátnost a úctu – jako by byla v přítomnosti boha. Pokud si jsou milenci při milostném aktu opravdu blízcí, pak se skutečně nacházejí v chrámu. V takové blízkosti je obsažena posvátnost a působí kreativní síla existence.

Podle mého názoru právě v takových okamžicích člověk poprvé zahlédne záblesky procitnutí a meditace – nikdy jindy. Když se lidé milovali, uvědomili si, jak velkou blaženost mohou prožívat. Ti, kteří meditovali o této pravdě a hluboce se soustředili na jev zvaný sex a na milování, pochopili, že během milostného aktu a orgasmu se mysl zbaví myšlenek. Všechny myšlenky na chvíli zmizí. A ona prázdnota mysli, v níž nepoletují žádné myšlenky, vyvolává v člověku pocit blaženosti. Jde o tajemství, které bylo odhaleno už kdysi dávno.

A tihle lidé si zároveň uvědomili, že téhož stavu se dá dosáhnout i pomocí jiných prostředků, než je sex. Z tohoto poznání vznikaly různé systémy jógy a prožitky stavu bez mysli, z nichž se zrodila meditace. Takže základem meditace je prožívání milostného aktu. Lidé postupně poznávali, že mysl se dá zklidnit a osvobodit od myšlenek i bez sexu, a přitom se dá prožívat stejný stav blaženosti.

Další skutečností je, že milostný akt trvá jen určitou dobu, protože jde o velký výdej energie. Nicméně meditovat je možné pořád.

Chci vám říct, že meditující člověk prožívá neustále stejnou blaženost, jakou cítí dvojice v okamžiku orgasmu. Mezi těmito dvěma prožitky není v podstatě žádný zásadní rozdíl. Mudrc, jenž řekl, že višjánanda a brahmánanda – blaženost spojená se smysly a blaženost spojená s posvátnem – jsou dvojčata, měl určitě pravdu. Rodí se ze stejného lůna, z téhož prožitku. Je to naprostá pravda.

Takže za prvé bych byl rád, kdybyste pochopili, že chcete-li poznat jev zvaný láska, musíte nejprve přijmout posvátnost a božskost sexu – naplno a s upřímným srdcem. A s úžasem zjistíte, že čím otevřeněji přijímáte sex, tím méně na něm lpíte. Jestliže se mu bráníte, jste jím spoutáni – stejně jako se svatý muž stal otrokem svých šatů. Čím větší přijetí, tím větší svoboda. Pro mě je opravdové duchovno úplné přijetí života a všeho, co je v něm přirozené. Takové duchovno člověka osvobozuje.

Podle mého názoru jsou neduchovní lidé, kteří popírají a odsuzují přirozené věci v životě: „Tohle je špatné a hříšné a nebezpečné. Nedělejte tohle, zbavte se tamtoho.“ Lidé mluvící o odříkání nejsou duchovní.

Přijímejte život takový, jaký je, v jeho přirozenosti, a prožívejte ho naplno. Jeho plnost vás bude den za dnem pozvedávat do výšin. Díky přijetí života se jednou ocitnete tak vysoko, že po sexu nezbude ani stopa. Sex je jako uhlí, z něhož se jednoho dne stane diamant lásky. Toto je první klíč k tajemství.

Za druhé je třeba pochopit to, co v nás až do dnešní doby posilovaly společnost a náboženství. Je to velmi důležité, protože první krok změní energii sexu v energii lásky, nicméně stále existuje něco, co omezuje sexuální energii jako pevná zeď a nedovolí jí proudit. Tou překážkou je ego, pocit „já jsem“.

Neduchovní lidé tvrdí „Já jsem“, ale ego se projevuje ještě silněji u těch, které ostatní považují za hodné a zbožné. V jejich případě má samozřejmě jinou podobu. Takoví lidé prohlašují: „Chci se dostat do nebe. Chci dosáhnout spásy a osvobození. Chci to a ono.“ Uvnitř je ale stále skryto „já“.

Čím silnější má člověk ego, tím méně je schopný splynout s někým jiným, protože je mezi nimi zeď zvaná „já“. Neustále se ozývá a říká: „Ty jsi ty a já jsem já. Mezi námi je určitá vzdálenost.“ Není důležité, jak moc „já“ miluje a jak je blízko – pořád jsou dva jedinci. I když jsou spolu, stejně existuje mezera – já jsem já a ty jsi ty. Proto lidé necítí ani v intimních okamžicích opravdovou blízkost. Těla sedí vedle sebe, ale osoby jsou si vzdáleny. Dokud je uvnitř „já“, nezmizí představa o „tom druhém“.

Sartre řekl velmi zajímavou větu: „Peklo jsou ti druzí.“ Nicméně nevysvětlil, proč ten druhý je „ten druhý“. Je to tím, že já jsem „já“. A dokud to tak bude, tvoří svět kolem nás „ti druzí“, kteří jsou od nás odděleni a jsou nám vzdáleni. Pokud cítíte oddělenost, nemůžete prožívat lásku.

Láska je prožitek jednoty.

Láska je pocit, kdy se zeď zbortí a dvě energie se spojí v jeden celek. Láska je stav, v němž zmizely zdi mezi dvěma lidmi a jejich bytí se setkala a sjednotila. Takový prožitek dvou lidí nazývám láska. A pokud existuje mezi jedincem a celkem, nazývám ho božskost.

Jestliže prožíváte něco takového s jiným člověkem – všechny překážky jsou pryč a tvoříte jeden celek na hlubší vnitřní úrovni a jste jedním proudem, jedním bytím –, pak je to láska. A pokud se totéž stane mezi jedincem a celkem – jedinec úplně splyne s celkem –, pak je to božskost. Láska je žebřík a božskost je konečným cílem cesty.

Jak by mohl „ten druhý“ zmizet, pokud nezmizí „já“, pokud se nerozplyne? „Ten druhý“ je výtvorem ozvěny mého „já“. Čím hlasitěji vykřikuji „já“, tím pevnější základy má „ten druhý“. „Ten druhý“ je ozvěnou našeho „já“.

Ale co je ono „já“? Přemýšleli jste o tom někdy? Jsou to vaše nohy a ruce a hlava a srdce? Co tvoří vaše „já“? Pokud chvíli klidně sedíte a pronikáte dovnitř, abyste zjistili, co je vlastně ono „já“, s údivem zjistíte, že i když usilovně hledáte, nic takového nenajdete. Čím jdete hlouběji, nacházíte stále větší prázdnotu a ticho, ale nikde není ego, nikde není „já“.

Král Milinda pozval mnicha Nágasénu, aby poctil svou návštěvou jeho dvůr.

Když králův posel přišel k Nágasénovi, řekl: „Nágaséno, král tě chce vidět. Posílá ti své pozvání.“

Nágaséna opáčil: „Jestli mě zve, přijdu. Ale promiň, žádný Nágaséna tady není. Je to pouhé jméno, označení.“

Posel hlásil královi, že Nágaséna je hodně divný člověk. Souhlasil s návštěvou, ale zároveň řekl, že žádný Nágaséna není, že je to jenom jméno. Král prohlásil: „To je zvláštní. Ale jestli řekl, že přijde, tak přijde.“

Nágaséna dorazil, jak bylo ohlášeno, v královském voze a král na něj čekal u brány. Když ho spatřil, zvolal: „Bhikšu Nágaséno, vítám tě!“

Když to mnich slyšel, rozesmál se. „Jako Nágaséna si vážím tvé pohostinnosti, ale prosím, měj na paměti, že tu žádný Nágaséna není.“

Král řekl: „Mluvíš v hádankách. Jestli tu nejsi, tak kdo tedy přijel a přijal mé uvítání? Kdo se mnou mluví?“

Nágaséna se na něj podíval a zeptal se: „Králi Milindo, je to vůz, ve kterém jsem přijel?“

„Ano, je to ten samý vůz.“

„Prosím, dej vypřáhnout koně.“

Stalo se.

Pak mnich ukázal na koně a řekl: „Je tohle vůz?“

Král opáčil: „Jak by koně mohli být vozem?“

Sluhové na pokyn mnicha odvedli koně a odepnuli opratě.

„Jsou tyto opratě tvůj vůz?“

„Samozřejmě že ne, jsou to opratě, ne vůz.“

Pak sluhové odstranili z kočáru kola a Nágaséna se zeptal: „Jsou ta kola tvůj vůz?“

Král odpověděl: „Jsou to kola, nikoli vůz.“

A tak mnich pokračoval a sluhové postupně odstraňovali jednotlivé části a král pokaždé musel odpovědět: „Tohle není vůz.“

Nakonec nezůstalo vůbec nic.

Mnich se zeptal: „Kde je teď tvůj vůz? Vždycky, když něco ubylo, řekl jsi: ‚To není vůz.‘ A teď mi pověz, kde je tvůj vůz?“

Král v tu chvíli prozřel. Vůz zmizel, protože ho sluhové rozebrali na kusy, které ale také nebyly vozem.

Mnich pokračoval: „Rozumíš mi? Vůz byl souborem různých věcí. Sám o sobě neexistuje, protože je pouhým souhrnem jednotlivých částí.“

Hledejte uvnitř: Kde je vaše ego? Kde je vaše „já“? Nic takového nenajdete. Jde o pouhou kombinaci mnoha různých energií. I když se budete snažit najít kteroukoli část „já“, stejně nic nenajdete. Zbude jen prázdnota.

Láska se rodí z prázdnoty, protože právě ta není vámi, ale čirou božskostí.

Láska se může zrodit jenom z prázdnoty, protože pouze ta může splynout s jinou prázdnotou. Prostor se může spojit s jiným prostorem. Dva lidé něco takového nedokážou, ale dvě prázdnoty se mohou setkat, protože jim v tom nic nebrání. Kromě prázdnoty jsou kolem všeho zdi.

Takže za druhé si zapamatujte, že jakmile zmizí osobnost, nenajdete žádné „já“. Zbude pouze celek. Jakmile se to stane, zbortí se všechny bariéry, všechny zdi a v tu chvíli začne volně proudit řeka lásky, jež byla skryta uvnitř. Byla tam pořád a čekala, až se stanete prázdnotou a umožníte jí téct.

Když kopeme studnu, víme, že voda je pod zemí. Nemusíme pro ni chodit. Stačí odstranit půdu a kameny. Co musíme udělat, chceme-li, aby vznikla studna? Je třeba vytvořit prostor, do něhož může proudit voda, jež je skryta pod zemí. Potřebuje volný prostor, aby se mohla projevit. Je tam dole, ale není vidět. Touží po prázdnotě, ale je plná písku a kamenů. Jakmile je odstraníme, voda vytryskne.

Stejně tak je i láska ukryta uvnitř člověka, ale potřebuje volný prostor, aby se mohla dostat na povrch. Ale lidé jsou příliš plni svého „já“ a všichni se jím chlubí. Pamatujte si, že dokud vaše bytí vykřikuje „já“, jste pořád plni písku a kamenů, takže pramen lásky nemůže proudit do studny – nejde to.

Četl jsem krásný příběh, který se jmenuje O stromu, který dával a napsal ho Shel Silverstein. Vypráví o starém vznešeném stromu, jehož větve se tyčily k nebi. Když kvetl, přilétali motýli všech barev, tvarů a velikostí a tančili kolem něj. Když měl plody, slétali se k němu ptáci z dalekých zemí. Jeho větve byly jako paže kývající se ve větru. Byl to překrásný strom.

Každý den k němu chodil malý chlapec a hrál si pod ním. Pradávný strom si ho velmi zamiloval. Je-li něco starší a veliké, může si oblíbit cosi malého a mladého, ale nesmí propadnout představě o své velikosti. Strom si nic takového neříkal – takovou představou trpí pouze lidé – a prostě jen cítil lásku vůči malému chlapci. Ego se snaží zamilovat do něčeho většího. Chce navázat vztah s tím, co je větší než ono samo. Ale láska nerozlišuje a neříká si, že něco je větší a něco menší. Láska objímá každého, kdo se jí přiblíží.

A tak si strom zamiloval chlapce, který si k němu chodil hrát. Pokaždé sklonil své dlouhé větve, aby chlapec mohl trhat květy a plody. Láska se vždy ráda skloní. Ego nikoli, protože se chce tyčit do výšky, abyste na něj nedosáhli. Pokud se něčeho můžete dotknout, připadá vám to malé. Velký je ten, kdo sedí na mocenském trůnu v hlavním městě a je nedotknutelný.

Chlapec si hrál a strom skláněl své větve. Byl šťastný, když chlapec trhal květy, a celé jeho bytí zaplavila láskyplná radost. Láska je šťastná, když může něco dávat. Ego je šťastné, když může něco brát.

Chlapec dospíval. Občas pod stromem usnul, jedl jeho plody, nosil na hlavě korunu z překrásných květů a žil jako král džungle. S květy lásky se člověk stává králem, ale s trny ega je z něj zoufalý ubožák. Když strom viděl, jak chlapec tančí s květy ve vlasech, velmi se radoval. Láskyplně přikyvoval a zpíval ve svěžím vánku. Když byl chlapec větší, šplhal do koruny stromu a houpal se na jeho větvích. Strom ho pozoroval, jak odpočívá, a byl šťastný. Láska je šťastná, když může někoho ukonejšit. Ego je šťastné pouze tehdy, když někomu bere pocit jistoty.

Čas plynul a chlapec začal mít různé povinnosti a ambice. Musel skládat zkoušky, chtěl vyhrávat nad přáteli a nechodil ke stromu tak často jako dřív. Ale strom na něj stále netrpělivě čekal. Z celé duše volal: „Přijď. Přijď! Čekám na tebe!“ Láska vždy čeká na milovaného. Láska je čekání. Strom byl smutný, když chlapec nepřišel. Láska zná pouze jeden smutek – když nemůže dávat. Láska je smutná, pokud nemůže rozdávat. Láska touží po vzájemném sdílení. A nejšťastnější je, může-li dát vše, co má.

Chlapec dospíval a chodil ke stromu jen občas. Každý, kdo vyrůstá ve světě ambicí, si nachází méně a méně času na lásku. Chlapec se ocitl v zajetí ambicí a světských záležitostí: „Jaký strom? Proč bych ho měl navštěvovat?“

Když šel jednou kolem, strom na něj zavolal: „Poslyš!“ Jeho hlas se nesl vzduchem. „Poslouchej mě! Čekám na tebe, ale ty nepřicházíš. Čekám tu každý den.“

Chlapec řekl: „Proč bych sem měl chodit? Pro mě jsou důležité peníze.“ Ego má vždy nějakou motivaci: „Co mi můžeš nabídnout? Pokud mi něco dáš, klidně přijdu. Jinak se nebudu obtěžovat.“ Ego potřebuje podnět, účel. Lásce o nic takového nejde. Láska je sama sobě odměnou.

Strom užasl a pravil: „Takže ty přijdeš, jen když ti něco dám? Mohu ti dát vše, co mám.“ Láska není skoupá. Ego je lakomé, ale láska dává nepodmíněně. „Ovšem nemám peníze. Ty jsou výmyslem lidí. My stromy touto chorobou netrpíme a radujeme se,“ řekl. „Kvetou na nás květy. Roste na nás ovoce. Poskytujeme konejšivý stín. Tančíme ve svěžím vánku a zpíváme písně. Nevinní ptáci poskakují na našich větvích a cvrlikají, protože nemáme peníze. Kdybychom se o ně začaly zajímat, propadly bychom stejnému zoufalství jako lidé, kteří sedí v chrámech a poslouchají kázání o tom, jak mají najít klid a lásku. Kdepak, my nemáme peníze.“

Chlapec řekl: „Tak proč bych za tebou měl chodit? Půjdu tam, kde jsou peníze. Potřebuji je.“ Ego chce peníze, protože představují sílu a moc. Ego touží po moci.

Strom se hluboce zamyslel a po chvíli pravil: „V tom případě mám návrh. Natrhej mé plody a prodej je. A tím získáš peníze.“

Chlapec se okamžitě rozzářil. Vylezl na strom a otrhal všechny jeho plody, dokonce i ty nezralé. Choval se bezohledně a polámal spoustu větví a listí padalo na zem. Ale strom byl přesto šťastný a radoval se. Láska je šťastná, i když něco ztrácí. Ego není šťastné, ani když dostává. Ego umí být jen nešťastné.

Chlapec odešel, a ani se neohlédl, aby stromu poděkoval. Ale strom si toho nevšímal. Úplně mu stačilo, že chlapec přijal jeho láskyplnou nabídku a otrhal plody, které pak prodal.

Chlapec dlouho nepřicházel. Měl peníze a usilovně se snažil, aby mu přinesly další peníze. A na strom úplně zapomněl. Roky plynuly. Strom byl smutný. Toužil, aby se chlapec vrátil – jako matka, jež má prsa plná mléka, ale ztratila své dítě. Zoufale touží po jeho návratu, chce, aby přišlo a ulevilo jí. Strom vnitřně plakal a celé jeho bytí prožívalo velká muka.

Z chlapce se stal mladý muž a po mnoha letech se náhle objevil.

Strom řekl: „Pojď ke mně a obejmi mě.“

Mladík prohlásil: „Přestaň s tím nesmyslem. Takové věci dělají malé děti.“ Pro ego je láska nesmysl, dětinský výmysl.

Ale strom ho dál vábil: „Pojď se pohoupat na mých větvích. Pojď se mnou tančit.“

Mladík řekl: „Nemluv nesmysly. Chci postavit dům. Můžeš mi dát dům?“

Strom zvolal: „Dům? Já žádný dům nemám.“

Pouze lidé žijí v domech. Kromě nich nikdo domy nepotřebuje. A vidíte, v jaké se nacházejí situaci? Čím větší je dům, tím menší je člověk.

„My nežijeme v domech. Ale můžeš si vzít mé větve – třeba z nich postavíš dům.“

Mladík neotálel ani minutu, doběhl pro sekeru a osekal všechny větve. Ze stromu zůstal holý kmen. Ale byl šťastný. Láska je šťastná, i když se musí kvůli milovanému obětovat. Láska dává a je vždy ochotna rozdávat.

Mladík se ani neohlédl. Postavil si dům. A dny a roky míjely.

Strom čekal a čekal. Chtěl přivolat mladíka. Ale neměl listí a větve, jež by mu dodávaly hlas. Vítr vanul, ale kmen nedokázal zavolat. A v hloubi duše stále znělo jedno jediné: „Přijď. Přijď, můj milovaný. Přijď.“

Čas plynul a mladík zestárl. Jednou šel kolem stromu a přistoupil k němu.

Strom se zeptal: „Co dalšího pro tebe mohu udělat? Přišel jsi po velmi dlouhé době.“

Starý muž odpověděl: „Co pro mě můžeš udělat? Chci odplout do vzdálených zemí a vydělat víc peněz. Potřebuji loď.“

Strom radostně řekl: „Vyrob ji z mého kmenu. Moc rád se stanu tvou lodí a pomohu ti putovat do dálav a získat peníze. Ale prosím, opatruj se a brzy se vrať. Budu tu na tebe čekat.“

Starý muž přinesl pilu, uřízl kmen, vyrobil loď a odplul.

Ze stromu zbyl jen nízký pařez. A dál čekal na návrat svého milovaného. Čekal a čekal a čekal. Ale už mu nemohl nic nabídnout. Možná se muž nikdy nevrátí. Ego se vydává pouze tam, kde může něco získat. Nejde nikam, kde nic není.

Jedné noci jsem u toho pařezu odpočíval. Zašeptal mi do ucha: „Můj přítel se ještě nevrátil. Mám o něj starost a bojím se, že utonul nebo se možná v té daleké cizině ztratil. Třeba už není naživu. Kéž bych o něm dostal nějakou zprávu! Můj život se blíží ke konci a byl bych šťastný, kdybych věděl, že je v pořádku. Pak bych mohl v klidu umřít. Ale on by nepřišel, i kdybych ho volal. Nemám mu co dát a on rozumí jen řeči braní.“

Ego rozumí pouze řeči braní, láska mluví řečí dávání.

Více není třeba dodávat. Je-li život jako onen strom a je natolik košatý, že se pod ním všichni mohou ukrýt do stínu a jeho paže jsou k nim napřaženy, pak člověk pochopí, co je láska. Pro lásku neexistují ani posvátné spisy, ani definice, ani doktríny, ani přesně stanovený soubor zásad.

Když jsem přicházel na tuto promluvu, přemýšlel jsem, co bych vám měl říct o lásce. Láska se dá těžko popsat. Mohl jsem jen přijít a sedět – třeba byste zahlédli záblesk v mých očích nebo byste něco vycítili z mých gest a řekli byste si: Tohle je láska.

Takže co je láska? Pokud ji nevidíte v mých očích a nevycítíte z pohybů mých rukou, pak ji stěží poznáte prostřednictvím mých slov.

Jsem vám velmi vděčný, že jste mě poslouchali s takovou láskou a poklidem. A nakonec se pokloním bohu, jenž sídlí ve vás všech. Prosím, přijměte můj projev úcty.

2. kapitola
Základní přitažlivost

Časně zrána, ještě před východem slunce, přišel k řece rybář. Na břehu o cosi zakopl, a když se sehnul, aby se podíval, co tam leží, zjistil, že je to váček s kamínky. Zvedl ho, položil na zem síť, sedl si a čekal, až vyjde slunce. Potřeboval víc světla, aby se mohl pustit do práce. Po chvíli vyndal z váčku kamínek a hodil ho do poklidné řeky. Pak hodil další a další. Líbilo se mu šplouchání ozývající se v ranním tichu, a tak házel kamínky jeden po druhém do řeky.

Slunce pomalu vycházelo a začalo ozařovat krajinu. Rybář naházel do řeky všechny kamínky kromě jednoho – ten poslední ležel v jeho dlani. A když v denním světle uviděl, co drží v ruce, srdce se mu málem zastavilo a nemohl popadnout dech. Byl to diamant! Všechny ostatní hodil do vody a ten poslední měl na dlani. Zoufale křičel a plakal. Náhodou zakopl o takové bohatství, jaké by jeho život úplně změnilo. Ale ve tmě ho nevědomky naházel do řeky.

Svým způsobem měl štěstí, protože mu zůstal alespoň jeden diamant. Rozednilo se dřív, než ho mohl hodit do vody. Ale lidé nemívají většinou takové štěstí. Celý život uplyne a slunce nikdy nevyjde a nikdy nenastane ráno. Nikdy se nerozední a oni zahodí všechny diamanty života, protože je považují za obyčejné oblázky.

Život je obrovský poklad, ale lidé ho promrhají, ztratí a promarní. Zničí ho dřív, než pochopí, co je život. Život skončí, aniž by poznali, co je v něm ukryto – neodhalí jeho tajemství, záhady, božskost, blaženost, osvobození.

Chci vám říct pár věcí o pokladech života. Ovšem pro ty, kteří je považují za kamínky, není snadné otevřít oči a uvědomit si, že ve skutečnosti jde o diamanty. Každý, kdo promarnil život tím, že je zahazoval, protože si myslel, že jsou to oblázky, bude velmi nerad, když mu řeknete, že se vlastně zbavil diamantů. Rozčílí se, ovšem nikoli proto, že by vás podezíral ze lži, ale proto, že odkazujete na jeho pošetilost – připomněli jste mu, že zahodil nesmírně cenný poklad.

Nicméně i když člověk ztratí převážnou část pokladu, měl by se snažit zachránit třeba jeden jediný okamžik života. Pořád je co poznávat, pořád je čeho dosahovat. Při hledání života není nikdy tak pozdě, abyste museli propadat zoufalství a beznaději.

Ale lidé jsou nevědomí a tápou v temnotách a domnívají se, že v životě jsou jenom samé oblázky a kamínky. A už předem přijmou porážku, místo aby se snažili alespoň trochu hledat.

K tomuto pocitu beznaděje pramenícího z představy o porážce bych rád řekl, že život není hromada smetí a kamínků. Nabízí mnohem víc, a i v oné hromadě najdete věci nevyčíslitelné ceny. Máte-li oči k vidění, zjistíte, že ze života vede žebřík k božskosti.

V těle z masa a kostí je ukryto cosi, co ho přesahuje. Nejde o hmotnou věc. V lidském těle, které se dnes rodí a zítra umírá a v prach se obrací, sídlí život, jenž je nesmrtelný a nerodí se ani neumírá. Ve formě žije beztvaré, ve viditelném žije neviditelné. V mlze smrti je skrytý plamen nesmrtelnosti. V dýmu smrtelnosti plane světlo, které nikdy neuhasne. Ale lidé vidí pouze dým a odvrací se od něj, a proto nikdy nespatří plamen. A ti, kteří mají alespoň špetku odvahy a hledají, se většinou nakonec stejně ztratí v mlze a nedojdou až k plameni.

Jak můžeme projít dýmem a dostat se k plameni, k svému pravému já přesahujícímu tělo, k božskosti skryté v přirozené podstatě? Jak se to dá zvládnout?

Takže za prvé, lidé vymysleli tolik názorů na život, tolik představ o životě, tolik filozofií o životě, že nejsou schopni vidět pravdu o životě. Dospěli k určitému závěru – aniž by hledali, zkoumali a poznali sami sebe. Chápou jen předem dané ideje o životě. Po celá tisíciletí slýchali jedno jediné, jež opakovali jako mantru – život nemá smysl, život je marný, život je utrpení, života bychom se měli zříct. Tento postoj se stále opakuje a hluboce se usídlil v našem bytí. Je jako pevná skála. A proto začal být život utrpením a ztratil smysl. Proto se z něj vytratily radost a láska a krása. A z člověka se stal nehezký uzlíček neštěstí.

Jakmile člověk přijme představu, že život je bezvýznamný a marný, není divu, že přestane vyvíjet jakékoli úsilí a hledat jeho smysl. Jestliže si řeknete, že život je ošklivý, jak byste mohli hledat jeho krásu? A pokud jste pevně přesvědčeni, že je lepší zříct se života, proč byste se ho snažili zkrášlovat a pročišťovat a tříbit?

Takový přístup k životu se podobá situaci, v jaké se nacházejí lidé sedící v nádražní čekárně. Vědí, že jsou tam jenom na chvíli, protože brzy odejdou. Proč by se zajímali, jak vypadá čekárna? Jaký by to mělo smysl? A tak kolem sebe bezmyšlenkovitě pohazují odpadky a všechno je jim úplně jedno – koneckonců zanedlouho odjedou pryč.

Naprosto stejně se chovají ke svému životu – jako k místu, kde stráví jen krátký čas. Proč by cítili potřebu hledat pravdu a tvořit v životě něco krásného?

Samozřejmě musíme opustit tento život, ale život jako takový nikdy nekončí. Opustíte toto tělo, opustíte toto místo, ovšem uvnitř dál zůstává podstata života, jíž jsme my. Místo se mění, dům je jiný, ale život? Ten bude stále v nás. Nemůžeme se ho zbavit.

Proto bychom měli zkrášlovat místo svého pobytu, aby bylo vstřícné a plné lásky a daly se v něm zpívat radostné písně po celou dobu, co se v něm nacházíme. Ale člověk by neměl jen radostně zpívat, ale zároveň by měl svými písněmi otevírat možnost k posilování vnitřní radosti. Ten, kdo zkrášluje svůj dům, je schopný objevovat větší krásu. Kdo stráví alespoň pár okamžiků v čekárně lásky, si zaslouží dostávat lásky mnohem víc.

Naše činy nás utvářejí a formují. Vše, co děláme, se postupně stává stvořitelem našeho života a naší duše. Svými skutky vytváříme sami sebe. Naše chování určuje směr, jakým putuje naše duše, ukazuje cestu, po níž kráčíme, a odhaluje nové světy, které zkoumáme.

Kdybychom si uvědomili, že svým jednáním utváříme vlastní život, možná bychom pochopili, že názor o marnosti a nesmyslnosti života je klamný. A pak bychom třeba zjistili, že nemusíme trpět, a oprostili bychom se od odmítavého postoje k životu – připadal by nám bezbožný. Ve jménu náboženství jsme se učili život pouze negovat. Všechna náboženství se ve skutečnosti vždycky zaměřovala na smrt, nikoli na život. Bylo pro ně důležité, co bude po smrti, a nezajímalo je, co se děje před smrtí. Náboženství doposud uctívala smrt a nevážila si života. Nikde nenajdete projev úcty ke květům života. Všude se opěvují jenom mrtvé uschlé květiny, jaké už spočívají v hrobech.

Až do dnešní doby všechna náboženství líčila, co bude po smrti – nebe, spása, nirvána –, jako by člověka vůbec nemělo zajímat, co je před ní. Já vám chci říct, že pokud se nedokážete postarat o věci, které jsou před smrtí, nikdy nezvládnete, co přijde po ní. Jestliže považujete vše, co je tady před smrtí, za bezvýznamné, nebudete schopni odhalit smysl toho, co nastane po smrti. Na smrt se připravujete pomocí všeho, co existuje v tomto životě. Je-li po smrti další život, nalezneme ho pouze prostřednictvím všeho, co jsme vytvořili a prožili v tomto životě. Ovšem doposud byli lidé vedeni k odsuzování a k odmítání tohoto života.

Rád bych vám řekl, že jediným bohem je samotný život. Jiný bůh neexistuje a ani nemůže existovat. A dále bych chtěl, abyste pochopili, že snaha o zdokonalování umění žití je snahou o zdokonalování umění duchovna. Prožívání nejvyšší pravdy v tomto životě je prvním krokem k dosažení nejvyššího stavu poznání. Člověk, který opomíjí tento život, opomíjí úplně všechno.

Až do dnešní doby se lidé učili zříkat se života, odmítat ho. Nikdo nechce, abyste hledali a učili se umění žití. A zároveň vám neříkají, že vaše životní zážitky závisí na vašem pohledu na život. Pokud vám život připadá temný a nešťastný, je to pouze tím, že ho prožíváte nesprávným způsobem. Tento život vás může zalévat blažeností jen tehdy, když ho umíte správně žít.

Já nazývám duchovno uměním žít. Opravdové duchovno není odmítáním života – je schodištěm, po němž člověk sestupuje hlouběji do života. Opravdové duchovno se neobrací k životu zády, ale otevírá oči dokořán. Duchovno není útěkem ze života, duchovno je jeho naprosté přijetí. Se životem se musíte setkávat naplno.

Právě ono mylné pojímání života, které prosazují náboženství, je příčinou toho, že se o náboženství zajímají většinou jen staří lidé. Když vstoupíte do chrámu nebo do kostela, najdete tam převážně staré lidi, ale mladí tam téměř nejsou. Proč? Existuje pouze jedno vysvětlení – náboženství byla doposud náboženstvími starých lidí, těch, kteří brzy zemřou a pronásleduje je strach ze smrti, a proto je zajímá, co se stane po ní. Chtějí vědět, co existuje pak.

Jakým způsobem ovlivňuje náboženství založené na filozofii o smrti celý život? Jak může náboženství, jež rozjímá pouze o smrti, vést svět k duchovnu? Něco takového není možné. Po pěti tisíciletích různých náboženských nauk se svět propadá do stále většího neduchovna. Přestože na této planetě existuje spousta chrámů, mešit, kostelů, kněží, učitelů a asketů, nežijeme duchovně. A nebudeme duchovní ani v budoucnu, protože samotný základ náboženství je špatný. Základem všech náboženství je smrt, nikoli život. Náboženství se nesoustředí na rozkvétající květiny, ale na hroby. Není divu, že taková náboženství nedokážou rozradostnit a potěšit srdce života.

Kdo za to nese odpovědnost?

Během nadcházejících dní chci mluvit o náboženství života. A právě proto je nejprve zapotřebí pochopit základní klíčový bod.

Do dnešní doby dělali všichni vše proto, aby člověk skrýval a potlačoval zásadní pravdu o životě – aby na ni zapomněl, místo aby se ji snažil zkoumat a porozumět jí. Negativní účinky této snahy o popírání základní pravdy se rozšířily po celém světě.

Co je ústředním prvkem běžného lidského života? Je jím bůh? Duše? Pravda? Nikoli. Co se nachází v samém základu člověka? Co sídlí v hlubinách srdce toho, kdo nikdy nehledal, nevydal se na jakoukoli cestu duchovního hledání a nikdy se nesnažil zkoumat a objevovat? Modlitba? Zbožná oddanost? Kdepak, nic takového tam není. Pokud nahlédneme do životní energie běžného člověka, jestliže se zaměříme na vlastní životní sílu, nenajdeme ani boha, ani oddanost, ani modlitbu. Není tam ani uctívání a není tam ani meditace. Objevíme cosi úplně jiného, co jsme neustále potlačovali, o čem jsme se nezmiňovali, místo abychom to poznávali a pochopili.

Takže co najdeme, když odhalíme a analyzujeme samotný základ člověka? A tato otázka se ve skutečnosti netýká pouze lidí, protože jde i o základ říše zvířat a rostlin. Co zjistíme, když zkoumáme aktivity rostliny? Co v podstatě dělá? Její veškerá energie se soustředí na vytváření nových semínek. Využívá celé své bytí, svou životní šťávu na vznik nových semínek, na jejich zrození.

Co dělá pták? Co dělá zvíře? Jestliže se blíže zaměříme na přírodu, zjistíme, že v ní existuje jeden jediný proces, jenž probíhá naplno. Jde o proces neustálého tvoření, rozmnožování, obnovování života v dalších a dalších formách. Květiny vyživují semínka, plody vyživují semínka. A co dělají semínka? Vyrůstá z nich nová rostlina, nový květ, nový plod… život je nekonečný proces rozmnožování. Život je energie, jež se neustále snaží tvořit něco nového.

A totéž platí o lidech. V jejich případě nazýváme ono věčné úsilí „sex“. Ale tím získává energie hanlivé označení, protože jsme získali pocit, že jde o něco, co bychom měli odsuzovat. Nicméně právě díky tomuto úsilí může život pokračovat – prostřednictvím sexu, sexuální energie. A co je vlastně sexuální energie?

Odpradávna narážejí vlny oceánu na pobřeží. Vlny přicházejí, roztříští se a zase se navracejí zpátky. A znovu se objeví a zmizí. Stejně tak i život vytváří stovky tisíciletí nekonečný počet vln. Zjevně se chce pozvednout do výšin. Vlny oceánu, vlny života se touží dostat někam výš, ale jen narážejí na břeh a tříští se. Přijde nová vlna a zase skončí. Tak funguje oceán života miliardy let – každý den bojuje, pozvedá se a padá. Jaký to má účel? Určitě se snaží dotknout výšin a zároveň proniknout do větších hlubin. V nekonečném procesu života je patrná snaha o zrození rozsáhlejšího života.

Lidé se na zemi objevili celkem nedávno – před pár statisíciletími. Předtím tady žila jen zvířata. Ale ani zvířata nejsou na Zemi příliš dlouho. Před nimi zde byly pouze rostliny. A když ještě neexistovaly ani rostliny, byly na Zemi jenom kameny, hory, řeky a oceány.

A po čem toužil onen svět kamenů, hor, řek a oceánů? Snažil se vytvářet rostliny. Tímto způsobem rostliny postupně vznikaly. Životní energie se projevila v nové formě. Zemi pokryla zeleň a rozkvetly na ní květiny.

Nicméně květinám to nestačilo a cítily naléhavou potřebu usilovat o cosi vyššího – chtěly vytvářet zvířata a ptáky. A pak začali existovat ptáci a zvířata. Tato planeta jich byla plná po celé věky, ale lidé stále nebyli na dohled. A přesto tu vždycky byli obsaženi ve zvířatech a v ptácích a snažili se prolomit bariéru a zrodit se. Takový byl počátek existence lidstva.

Po čem touží lidé? Snaží se vytvářet nový život. Jde o snahu nazývanou sex nebo sexuální vášeň či chtíč. Ale co se skrývá v její podstatě?

Základním smyslem je přání lidí, aby svět nezanikl s jejich životem – chtějí, aby pokračoval dál. Ale proč? Je možné, že samotná lidská duše usiluje o vznik lepší lidské bytosti nacházející se na mnohem vyšší úrovni? Určitě to tak je. Lidská duše touží po čemsi vyšším a chce, aby se zrodil nový člověk. Od Nietzscheho po Aurobinda, od Pataňdžaliho po Bertranda Russella je v jádru lidského srdce zakořeněna vysněná vize: Jak by se mohl zrodit člověk na vyšším stupni vývoje?

Ale je něco takového vůbec možné? Po celá tisíciletí lidé odsuzovali touhu po rozmnožování. Místo abychom si vážili sexu, hanili jsme ho a báli se o něm mluvit. Snažili jsme se předstírat, že neexistuje, jako by neměl v životě své místo. Nicméně pravda je, že v lidském životě není nic důležitějšího než tato naléhavá potřeba. Ale je zakrývána a potlačována. A pokud budeme sex tajit nebo potlačovat, nikdy se od něj neosvobodíme – naopak budeme jím posedlí. Potlačování má opačný důsledek.

Někteří z vás možná slyšeli o zákonu obráceného úsilí, jehož autorem je francouzský psycholog Emile Coué. Člověk může dělat věci takovým způsobem, že dosáhne opačného účinku, než původně zamýšlel. Například se učí jezdit na kole. Silnice je široká a na jejím kraji leží jeden kámen. Cyklista má strach, že by do něj mohl narazit. Taková šance je jedna ku stu, protože by ho bezpečně objel snad i slepec. Ovšem cyklista se bojí, protože se na kámen příliš soustředí. V jeho mysli je stále větší a zbytek silnice se zmenšuje. Kámen ho doslova hypnotizuje a přitahuje natolik, že do něj nakonec opravdu najede. Stane se přesně to, čemu se usilovně snažil vyhnout.

Silnice je široká, tak jak mohl mít nehodu?

Coué říká, že mysl je ovládána zákonem obráceného úsilí. Naše snaha se obrátí proti nám, přestože se snažíme určité věci uchránit. Je to tím, že se na ni naše vědomí příliš soustředí.

Lidé se snažili uchránit před sexem pět tisíciletí. Výsledek vidíte naprosto všude, na každém rohu – jsme s ním neustále konfrontováni. Zákon obráceného úsilí uvěznil lidskou duši.

Všimli jste si někdy, jak silně přitahuje mysl věc, které se snaží vyhnout? Za posedlost sexem nesou odpovědnost ti, kteří učili druhé stavět se proti sexu. Přílišné zaměření na sexualitu, jež existuje v lidech, je důsledkem špatných nauk.

Dokonce i dnes se bojíme o sexu diskutovat. Proč máme z tohoto tématu tak velký strach? Obáváme se, že kdybychom o sexu víc mluvili, budeme jím ještě posedlejší. Chci vám říct, že tato představa, je naprosto mylná a postrádá logický základ. Tento svět se oprostí od posedlosti sexem pouze tehdy, když se o něm povede normální a zdravý dialog.

Pokud člověk naplno pochopí sex, je schopný překonat ho. Na tomto světě se zrodil celibát a někteří lidé odmítají sex, ale jen v případě, že ho opravdu poznají, s ním mohou navázat důvěrný vztah. Problému se nezbavíte, když před ním budete zavírat oči. Jenom pomatenec si může myslet, že pokud zavře oči, nepřítel zmizí. Tímto způsobem uvažuje pštros na poušti. Věří, že když zaboří hlavu do písku, takže nikde nevidí nepřítele, je v bezpečí. V jeho případě je taková logika odpustitelná, ale u lidí nikoli.

Pokud jde o sex, chováme se v podstatě úplně stejně jako pštros. Myslíme si, že když před ním budeme zavírat oči a ignorovat ho, sám zmizí. Kdyby věci opravdu zmizely, jen protože zavřete oči, byl by život velmi jednoduchý. Ale ony nezmizí. Takové chování naopak dokazuje, že se bojíte něčeho, co je silnější než vy. Máte pocit, že danou věc nezvládnete, a tak před ní raději zavíráte oči.

Takový postoj je projevem slabosti. V případě sexu zavírá celé lidstvo oči. A nejen to – lidé s ním navíc všemi možnými způsoby bojují. Ničivé důsledky války se sexem jsou patrny na celém světě. Devadesát osm procent psychických chorob je způsobeno potlačováním sexu, což je i hlavní příčina ženské hysterie a s ní spojených onemocnění. Pokud je někdo neklidný, podrážděný, nešťastný a trpí, znamená to, že se otočil zády k mocné životní energii, aniž by se ji snažil pochopit. A výsledek je přesně opačný, než jaký očekával.

Když se podíváme na literaturu… Kdyby přiletěli na Zemi mimozemšťani a četli naše knihy a básně a viděl obrazy, nestačili by se divit. Nechápali by, proč se umění a literatura soustředí převážně na sex. Proč existuje tolik básní, románů a příběhů zaměřených na sex? Proč jsou na obálkách časopisů nahé ženy? Proč se v mnoha filmech objevuje nějaký nahý člověk? Byli by zmateni. Proč lidé nemyslí na nic jiného než na sex?

A kdyby se setkali s pozemšťanem a mluvili s ním, měli by v hlavě ještě větší zmatek, protože člověk by mluvil o duši, o bohu, o nebi a o spáse, ale o sexu by neřekl jediné slovo – přestože celá jeho osobnost, stejně jako celé okolí, je plná sexu a sexuality. Nedokázali by pochopit, proč se lidé mnoha podivnými způsoby snaží ukojit touhu po něčem, o čem nikdo nemluví.

Lidé jsou zvrácení a vše se odehrává ve jménu náboženství. Mluví o celibátu, a přitom se nesnaží nejprve porozumět sexu – protože až pak mohou provádět různé experimenty s cílem překonat ho.

Bez pochopení základní životní energie je veškeré lidské úsilí překonat sex pouhým potlačováním, jež dokáže dohnat lidi k šílenství, takže jsou nezdraví a pomatení. Ovšem této skutečnosti si nikdo nevšímá. Lidé nebyli nikdy v minulosti tak nemocní, neurotičtí, nešťastní a otrávení.

Když pozorujeme lidi kolem sebe, je to naprosto zjevné. Je v nich nahromaděno příliš mnoho jedu. Hlavním důvodem je fakt, že nepřijímají svou podstatu. Snaží se ji násilím potlačovat a ničit. Nikdo se nepokouší transformovat lidskou energii a tříbit ji. Místo toho sedí na vrcholu energie a v nich vře rozžhavená láva, která je stále silnější a může kdykoli vytrysknout a shodit je dolů. Stačí sebemenší příležitost, a víte, co se pak stane?

Představte si, že se srazí dvě letadla. Vy jste poblíž a běžíte se na tu scénu podívat. Jaká otázka vám jako první vytane na mysli, když v troskách spatříte něčí mrtvé tělo?

„Je ten člověk hinduista, nebo muslim?“ Ne. „Je to Ind, nebo Číňan?“ Ne. Ve zlomku sekundy se budete snažit zjistit, je-li to muž, nebo žena.

Uvědomujete si, proč vás ta otázka napadne jako první? Je to tím, že potlačujete sex. Pouze potlačování sexu vás vědomě upozorňuje na rozdíl mezi mužem a ženou. Můžete zapomenout jméno a tvář a národnost – když se s někým setkáte, po čase si nevzpomenete, jak se jmenoval, jak vypadal, jak byl starý a jaké měl postavení, všechno zapomenete, ale pořád budete přesně vědět, jakého byl pohlaví. Člověk nezapomíná, jestli šlo o muže, nebo o ženu.

Proč? Jak je možné, že tento aspekt zůstává v paměti, když všechno ostatní týkající se dotyčného člověka zmizí? Sex je totiž velmi silně usídlený ve vaší mysli, v myšlenkovém procesu. Sex je vždy přítomný, vždy aktivní.

Tento svět nebude nikdy v pořádku, pokud bude existovat nezdravé rozlišování mezi muži a ženami. A nikdy v něm nebude mír a klid, bude-li uvnitř člověka divoce planout oheň, na němž on sám sedí a v každém okamžiku každého dne se ho snaží potlačit. Oheň hoří a mění život v popel. A přesto se na něj lidé nechtějí ani podívat.

Já vám říkám, že jakmile onen oheň blíže poznáte, uvědomíte si, že není váš nepřítel. Je přítel. Jestliže mu porozumíte, nesežehne vás. V zimě prohřeje váš dům, uvaří jídlo, bude vám pomáhat a stane se životním přítelem.

Miliony let poletují po obloze blesky, jež jsou elektrické výboje. Občas někoho zabily, ale dříve nikoho nenapadlo, že elektrická energie bude jednou pohánět přístroje a vnese do domů světlo. Nikdo si nedokázal představit, že by něco takového bylo možné. Ale dnes je elektrický proud naším přítelem. Jak se to stalo? Kdybychom před ním zavírali oči, nemohli bychom odhalit jeho tajemství a začít ho využívat, takže by byl dál nepřítelem. Ale jakmile jsme k němu zaujali přátelský postoj, snažili jsme se ho poznat a postupně vzniklo trvalé přátelství. Dnes si už nedokážeme představit, že bychom žili bez elektřiny.

Sexuální energie skrytá v lidech je ještě mocnější než elektrická energie, a dokonce má ještě větší náboj než jaderná energie. Přemýšleli jste někdy o transformaci této energie? Malý atom hmoty zničil Hirošimu a zabil přes sto tisíc lidí. Ale atom lidské sexuální energie vytváří nový život, nového člověka! A může se z něj stát nový Mahátma Gándhí, Mahávíra, Gautama Buddha, Kristus, Einstein či Newton. Maličkatý atom sexuální energie v sobě skrývá tak velkou osobnost, jakou byl třeba Mahátma Gándhí.

Ale na poznávání sexu nejsme připraveni. A dokonce nenajdeme ani tolik odvahy, abychom mluvili o sexuální energii. Proč máme takový strach, že nejsme schopni pochopit energii, z níž se rodí veškerý život? Čeho se bojíme? Proč nám řeči o sexu připadají trapné?

Když jsem o sexu mluvil během své nedávné promluvy tady v Bombaji, byli z toho někteří značně rozpačití. Dostal jsem dopisy, ve kterých mi psali: „Nemluv o takových věcech a nezaměřuj se na tyto záležitosti.“ Nechápal jsem jejich reakci – proč bych neměl mluvit o těchto věcech? Sexuální energie je naprosto přirozená záležitost, tak proč bychom o ní neměli mluvit? Proč bychom ji neměli poznávat? Pokud ji nepoznáme a nezjistíme, jak funguje, je možné povznést se na vyšší úroveň? Jakmile poznáme sexuální energii, dokážeme ji transformovat, ovládat ji a tříbit. Jestliže ji neznáme, budeme dál hnít a umírat v jejím sevření a nikdy se od ní neosvobodíme.

Uvědomte si, že právě lidé, kteří zakazují jakékoli řeči o sexu, drží lidstvo v propasti. Mají strach a myslí si, že náboženství by se neměla zabývat sexem – jsou to šílenci a dovádějí celý svět k šílenství.

Smyslem opravdového náboženství je transformace lidské energie. Opravdové náboženství chce, aby se naplno projevilo vše, co je skryto v osobnosti člověka. Chce, aby se jeho životní pouť odvíjela z nižší úrovně na vyšší – aby se dostala od hmoty k božskosti.

Nicméně toto přání se může splnit pouze pomocí pochopení. Není tak důležité znát cíl, ale hlavní je chápat výchozí bod, protože v tom se nacházíte a tam začíná vaše cesta. Sex je skutečnost, realita života každého člověka. A bůh? Ten je kdesi daleko. Pokud poznáme výchozí bod, můžeme dospět k pravdě o bohu – jinak se nepohneme ani o píď. Budeme běhat pořád dokola jako křeček v kolečku.

Když jsem se v předchozí promluvě zmínil o sexu, měl jsem pocit, že mnoho z nás není připraveno pochopit ani základní fakta o životě. Ale co jiného by měl člověk udělat, když ne právě to? Co je důležitější? Pak jsou veškeré řeči o bohu a o duši pouhé falešné útěchy. Holá fakta o životě mohou být nepříjemná, ale musíme je poznat.

Za prvé je třeba pochopit, že člověk se rodí prostřednictvím sexu. Celou jeho fyziologii tvoří atomy sexuální energie. Jeho bytí je plné energie sexu. Energie samotného života je energií sexu.

Co je sexuální energie? Proč tak silně ovládá náš život? Proč ho tolik ovlivňuje? Proč se náš život až do samého konce točí kolem sexu? V čem spočívá jeho přitažlivost? Různí mudrci ho po celá tisíciletí zakazovali, ale na lidi to nemělo příliš velký dopad. Mudrci celé věky hlásali, že člověk by se měl oprostit od sexu, že by měl zapudit myšlenky na sex, že by po něm neměl toužit, že by se měl vzdát snů o sexu. Ale takové sny lidi stejně neopustily – tímto způsobem nemohou zmizet.

Setkal jsem se s několika prostitutkami a překvapilo mě, že se nevyptávají na sex. Kladli mi otázky týkající se duše a boha. A potkal jsem i mnoho asketů, mnichů a svatých mužů – a jakmile jsme byli sami, ptali se mě jenom na sex. S údivem jsem zjistil, že asketi a takzvaní sannjásini, kteří neustále mluví proti sexu, jsou sexem přímo posedlí a nemyslí na nic jiného. Na veřejnosti kážou o duši a o bohu, ale uvnitř je sužuje stejný problém jako kohokoli jiného.

Jinak to ani být nemůže a je to naprosto přirozené, protože člověk se tento problém nikdy nesnažil pochopit. Nezkoumal samotný základ sexuální energie a neptal se sám sebe, proč ho sex tak silně přitahuje.

Kdo učí člověka, co je sex? Téměř všichni jsou proti tomu. Rodiče se snaží zabránit dítěti, aby se o něm něco dozvědělo, a učitelé dělají totéž, stejně jako posvátné spisy. Neexistují školy ani univerzity, na kterých by se učilo o sexu, a přitom člověk náhle jednoho dne zjistí, že celé jeho bytí je plné pocitu vzrušení. Jak je to možné? Jak se to může stát, když se o sexu nikdy nic neučil? Lidé se učí, co je pravda a co je láska, ale nic takového nenacházejí. Tak proč má sex tak silnou přitažlivost? Proč jsme k němu zcela přirozeně přitahováni?

Je v tom určité tajemství, které je důležité pochopit. Až pak se můžeme přenést přes sex.

Za prvé, sex nás ve skutečnosti nepřitahuje proto, že by nás sám přitahoval. Sexuální touha skrytá v samotné podstatě člověka není sexuální touhou. Proto míváme po milování často výčitky svědomí a jsme nešťastní. Přemýšlíme, jak bychom se od sexu osvobodili, protože nenacházíme jeho smysl.

Ona přitažlivost možná spočívá v čemsi jiném. A právě tento fakt má hluboký duchovní význam. Jde o cosi jiného… V běžném životě jsme schopni proniknout do hlubin svého bytí jen při sexu. V průběhu dne máme spoustu různých podnětů – nakupujeme, pracujeme, vyděláváme si na živobytí, snažíme se proslavit –, ale pouze prožitky při sexu nás zavedou do nejhlubší hlubiny bytí. A tak se odehrají dvě věci.

Za prvé, během orgasmu zmizí ego a člověk se dostane do stavu bez ega. Ego na okamžik není a nezbude ani stopa po „já“. Věděli jste, že při nejvyšším duchovním prožitku se „já“ úplně rozplyne a zmizí v prázdnotě? Při sexuálním aktu se ego na okamžik vytratí a člověk na něj zapomene – na chvíli nemá pocit běžného bytí.

Za druhé, na okamžik zmizí i vnímání času. Člověk se ocitne ve stavu bez času. Ježíš Kristus řekl o osvícení: „Tehdy už nebude čas existovat.“ Když prožíváte osvícení, není v něm čas. Je mimo čas. Není minulost, není budoucnost – je pouze přítomnost. Tato druhá věc se stane při prožívání sexu. Na okamžik zmizí minulost, budoucnost i čas.

Jde o dva nejdůležitější prvky duchovního prožitku: stav bez ega a stav bez času. A právě tyto věci jsou příčinou naší silné touhy po sexu. Muž netouží po těle ženy a žena netouží po těle muže. Tak to vůbec není. Oba touží po čemsi jiném – chtějí poznat příchuť stavu bez ega a bez času. Ale z čeho pramení ona silná touha? Pokud nezmizí ego, nemůžeme alespoň na okamžik spatřit duši. Pokud nezmizí čas, nezahlédneme záblesk božskosti. Jde o duchovní prožitek skrývající se pod touhou po sexu. Jakmile ho poznáme, můžeme se dostat mimo sex. Jinak budeme dál žít v zajetí sexu a stejně tak i zemřeme.

Proto je tak důležité pochopit onen prožitek… Je jako blesky na temné noční obloze. Jestliže si jich všímáme a pochopíme je, můžeme odstranit tmu. Ovšem pokud si myslíme, že tma je příčinou blesků, budeme se usilovně snažit posílit její temnotu, aby blesky zářily ještě jasněji. Záblesky světla se dostavují i při sexu – ale přesahují ho, jsou mimo něj. Jestliže dokážeme zachytit takové záblesky, můžeme se povznést nad sex. Jinak to nejde.

Ti, kteří se slepě staví proti sexu, nejsou schopni takové světlo zahlédnout. Nikdy ho nemohou analyzovat a pochopit, co je ve skutečnosti ona neukojitelná touha sídlící uvnitř.

Rád bych zdůraznil, že člověka přitahuje sex tak silně jen proto, že při něm na okamžik prožívá stav samádhi, stav bez mysli, a může poznat supervědomí. Od sexu se osvobodíte až tehdy, když začnete bez sexu prožívat samádhi, stav bez mysli. Od toho dne budete svobodní.

Pokud člověk získá takový prožitek za vysokou cenu a pak zjistí, že totéž může prožívat zadarmo a neomezeně, byl by pošetilý, kdyby vyhledával drahé místo s omezeným prožitkem. Jestliže se toho, co prožíváte při sexu, dá dosáhnout jinými prostředky, automaticky se přestanete honit za sexem a vydáte se jiným směrem.

Proto říkám, že lidé poznávají poprvé stav samádhi, stav bez mysli neboli supervědomí, během sexu. Nicméně je to nesmírně drahý prožitek. A navíc trvá pouhý okamžik a po kratičkém záblesku se zase navrátíme do původního stavu. Na chviličku se povzneseme na jinou úroveň, pronikneme do jedinečné hlubiny, poznáme vrcholný prožitek a výšiny. Ale hned zase začneme klesat dolů. Je to stejné, jako když se vlna vzduje k obloze, a než je schopna navázat dialog s větrem, začne padat. Přesně takový je to prožitek. Energie se hromadí a člověk má touhu vznést se do výšin. Ale než se dostane na vyšší a základnější úroveň, vlna padne dolů a rozplyne se. Navrátíme se do původního stavu, a navíc jsme ztratili značné množství síly a energie.

Ovšem pokud vlna oceánu zmrzne a stane se z ní pevný led, nemůže padnout. Dokud lidská mysl splývá s proudem sexuální energie, po celý život se neustále zvedá a znovu klesá. Skutečným důvodem přitažlivosti tohoto prožitku je stav bez ega: „Kéž ego zmizí, abych mohl poznat duši. Nechť čas zmizí, abych mohl poznat věčnost bez času a zjistil, co je mimo čas, co nemá začátku ani konce.“ Kvůli této nutkavé touze se celý svět otáčí kolem osy sexu.

Ale co se stane, pokud k sexu zaujmeme výhradně negativní postoj? Můžeme prožívat stav, jenž se při sexu dostaví alespoň jako záblesk? Nemůžeme. Jakmile se bráníme sexu, začne se na něj vědomí zaměřovat. Neoprostíme se od něj, a naopak na něm budeme ještě víc lpět. Chceme před sexem utéct, ale čím víc se snažíme, tím víc jsme k němu připoutáni. Do hry vstoupí zákon obráceného úsilí a člověk se soustředí hlavně na sex. Rád by mu unikl, ale jeho urputná snaha jen posiluje pouta.

Začali jsme bojovat se sexem a jen těžko bychom spočítali, kolik úchylek z toho pramení. Čím je společnost civilizovanější, tím víc je v ní prostitutek. Zamysleli jste se někdy nad tím, proč vlastně vznikla prostituce? Najdete v pohoří, kde žijí domorodé kmeny, nějakou prostitutku? Určitě ne. Takoví lidé si ani nedokážou představit, že existují ženy, které prodávají své tělo, svou čest. Obchodují se sexem a získávají za něj peníze. Čím je společnost vyvinutější, tím víc v ní žije prostitutek. Proč? Vždyť je to stejné, jako když někdo ničí květiny. Je neuvěřitelné, kolik sexuálních úchylek na tomto světě existuje.

A kdo nese za danou situaci odpovědnost? Ti, kteří lidem říkají, že mají sex potlačovat a bojovat s ním, místo aby se ho učili poznávat a chápat. Kvůli potlačování prosakuje sex ven nesprávnými otvory. Celá společnost trpí a je nemocná. Má-li se transformovat, je třeba přijmout sexuální energii a považovat přitažlivost sexu za naprosto přirozený jev.

Proč nás sex přitahuje? Jestliže pochopíme samotný základ jeho přitažlivosti, dokážeme se povznést nad svět sexu. Pouze když člověk překoná svět kámy, svět sexu, dostane se do světa Rámy, do světa božskosti.

Jednou jsem se s přáteli vydal do indického města Khadžuráho, protože si chtěli prohlédnout tamní chrámy. Na jejich obvodových zdech jsou sochy a výjevy ze sexuálního života v různých pozicích. Přátelé se mě ptali, proč právě takové sochy zdobí chrám?

Řekl jsem jim, že ti, co ony chrámy vytvářeli, dosáhli velkého poznání. Věděli, že sex existuje na obvodu života a že ti, kteří na něm stále lpějí, nemají právo vstoupit do chrámu.

Vyzval jsem je, ať jdou dovnitř, a šel jsem s nimi. Uvnitř nebyly žádné sochy. Přátelé byli překvapeni, protože nikde nebyl zpodobněný sex. Vysvětlil jsem jim, že sex a sexuální touhy existují jen na vnější zdi života. Uvnitř je chrám boží. Lidé, kteří jsou omámeni vášnivostí sexu, nejsou hodni vejít do posvátného chrámu. Musejí chodit kolem vnějších zdí.

Stavitelé těchto chrámů byli velmi moudří. Chrámy byly vyhrazeny meditaci, staly se centrem určeným k meditování. Žáci museli nejprve meditovat o sexu, o výjevech na obvodových zdech. A když pochopili, co je sex, a jejich mysl se od něj oprostila, mohli vstoupit dovnitř. Až pak se setkali s bohem sídlícím uvnitř.

Ovšem lidé ve jménu náboženství zničili jakoukoli možnost porozumět sexu. Zaujali k němu nepřátelský postoj: „Sex není vůbec zapotřebí, a proto ho nevnímejte a choďte do chrámu se zavřenýma očima.“ Ale jak může člověk vstoupit do chrámu božího, když má zavřené oči? V tom případě nebude schopný spatřit boha. Uvidí jen věci, před kterými vždycky utíkal, a bude jimi dál spoutaný.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy O sexu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.