Veronika Černucká

Půlnoční vrah

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Veronika Černucká, 2017

Foto na obálce © Ladislav Pejchar, 2017

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-7873-2 (epub)

ISBN 978-80-243-7874-9 (mobi)

Vrah jim posílá dopisy.

Je cynický, nemilosrdný a brutální.

Ty dopisy, to jsou rozsudky smrti.

Kryštof Vlček překročil hromádku tlejícího listí a otevřel schránku na dopisy. Šlo to ztuha, protože byla zima a on měl prokřehlé prsty. Zašmátral vevnitř, ale nahmatal pouze jednu obálku. Vyndal ji a strčil do kapsy kabátu. Zakousl se do něj mráz a on si vyhrnul límec až k uším.

Přibouchl za sebou vrzající branku a mezi šípkovými keři prošel k lavičce u jezírka. Ztěžka na ni dosedl a pohledem zabloudil ke krmítku v koruně staré jabloně. Hodovali tam dvě sýkorky a jeden vrabčák a krmítko se kymácelo sem a tam, jak se ti opeření nenažranci přetahovali o lojovou kuličku. Zafuněl si do zmrzlých dlaní, a když to nepomohlo, vylovil z kapsy rukavice. Studený vzduch ho štípal v nose a on se hrdě rozhlížel kolem sebe. Tohle všechno získal jen díky své píli a pracovitosti. Když byl malý, neodvažoval se ani doufat, že by kdy mohl bydlet v něčem podobném. Zahrada sice není, co bývala, ale člověk musí znát své priority. Jabloně a hrušně potřebují prořezat, ale když to nevadí Františce, on se rozhodně nebude angažovat. Péči o dům a zahradu vždy považoval za něco přízemního, co mu brání v uměleckém rozletu. Jedna se sýkorek pohlédla jeho směrem a on se na ni usmál.

Potom si vzpomněl na dopis.

Adresa na bílé obálce byla napsaná úhledným elegantním písmem, ale chyběla jakákoliv informace o odesílateli. Zamračil se. S obchody to určitě nesouvisí. Právník přece říkal, že už je všechno v pořádku a nikdo ho nebude otravovat. Sice to nedopadlo tak, jak si oba přáli, ale katastrofa byla zažehnaná a on z toho vyvázl víceméně se ctí. Hlavní je, že se o tom nedozvěděla Františka se Šimonem.

Náhle si uvědomil, že na obálce chybí známka. Cože? Podíval se ještě jednou, ale bylo to opravdu tak. Po známce ani stopy. Ostatně, i ta adresa je poněkud divná.

Kryštof Vlček

Dlouhá 35

Suchánkov

Kde je směrovací číslo? Jak je možné, že dopis došel? Ne že by jejich pidi město oplývalo ulicemi, ale místní pošťák není zrovna z nejbystřejších. Nu, co si budeme povídat. Venca je pošuk a nemá všech pět pohromadě. Kolikrát už ve schránce našel pohledy patřící sousedům a kolikrát si musel u sousedů vyzvedávat své vlastní dopisy.

Ale bez ohledu na Vencu, nemělo by být na obálce razítko pošty? A tak usoudil, že dopis někdo přinesl osobně. Rozmrzele si pomyslel, jestli byl takový problém zazvonit, jenže pak mu došlo, že dotyčnému křivdí. Nejspíš to udělal, ale pokud nebyl místní, tak nemohl tušit, že je Františka na vozíčku a nepohybuje se tak rychle, jak by chtěla.

Kdo to psal? Kdo má takhle vytáhlá písmena se smyčkami a sklon doprava? Nevěděl. A dokonce se ani nedokázal rozhodnout, jestli to napsala žena, anebo muž.

Roztrhl obálku a vyndal z ní přeložený arch papíru.

Očekávej mě dnes v noci. Půlnoční vrah.

Zvrátil hlavu a začal se smát. Sýkorky s vrabčákem polekaně vzlétli a on se zakuckal. Tak tohle opravdu nečekal. Tohle ne. Kdo si z něj vystřelil a co tím sleduje? Odjakživa byl bohém a o kalendář se přestal zajímat už dávno, ale není dnes náhodou Halloween?

Ano, to bude ono. Celou noc budou na chodnících svítit bachraté dýně s vyřezanýma očima a rozšklebenými ústy a po městě bude pobíhat drobotina v bláznivých kostýmech. Představil si, jak u něj zvoní tlupa upírků a vlkodlaků loudících čokoládu, a usmál se. Děti miloval a tahle představa ho zahřála u srdce.

„Jen počkejte, vy pacholci,“ zašeptal láskyplně. „Já vám připravím takové překvapení, na které do smrti nezapomenete.“

Vymýšlel, jak se oblékne a nalíčí, a pobaveně se usmíval. Rodina by jeho plán považovala za dětinskost a snažili by se mu to zatrhnout, ale není se čeho obávat. Františka chodí spát brzo a Šimon je na konferenci v Mnichově.

Promýšlel detaily a culil se od ucha k uchu.

Ledový vítr mu olízl obličej. Vstal, zmuchlal dopis do kuličky a hodil ho do jezírka. Kulička opsala ve vzduchu velký oblouk a praštila do hlavy sádrového vodníka. Potom sklouzla mezi umělé lekníny a rozpustila se.

Františka odložila zrcadlo a zhluboka si povzdechla. Vrásky v obličeji už nezakryje ani sebedražší make-up a kdysi havraní vlasy jsou celé prokvetlé stříbrem. Kadeřnice jí lže, že to má šmrnc, ona ví své. Ochablou kůži na krku skrývá pod řadami perel, ale s jaterními skvrnami na rukou bohužel nic neudělá.

V rádiu skončil přímý přenos z Rudolfina a Dagmar Peckovou vystřídalo pásmo reklam. Františka dojela k rádiu a rázně ho vypnula. Koho zajímají inkontinenční vložky a lepidlo na umělý chrup? Jestli po něčem netouží, pak po tom, aby jí připomínali chatrnou tělesnou schránku a vlastní smrtelnost. Urovnala si výstřih hedvábné halenky a podrážděně začichala.

Kryštof to s tou kyticí myslel dobře, ale jí se protivily jak kaly, tak lilie. Nesnášela jejich voskové okvětní plátky a vyplazené pestíky obtěžkané pylem. Rozhodla se, že do místnosti vpustí čerstvý vzduch, a tak se rozjela k oknu. Odhrnula krajkovou záclonu a mírně povstala, aby dosáhla na kliku. Ošetřující lékař by to považoval za zázrak, ale jen ona ví, jaká je pravda.

Ano, byla v situaci, kdy se nemohla hýbat a kdy jí každý pohyb přinášel úmorné bolesti, ale ta doba je nenávratně pryč. Proč tedy předstírá, že se neobejde bez kolečkového křesla? Z pohodlnosti? Ze zvyku? Chce, aby ji sousedé litovali a syn k ní byl pozornější? Nebo doufá, že si tím vynutí Kryštofovu lásku?

Ba ne, tak naivní není. O lásce v jejich manželství už dávno nemůže být řeč. Kdysi se milovali, to dá rozum, ale mezitím uběhla spousta let a přihodila se spousta věcí. Deset let po svatbě se jim narodil Šimon a od té doby ji manžel podvádí. Možná že to dělal i předtím, ale ona byla slepá a hluchá.

Odborníci by řekli, že jejich vztah je patologický. Ona se buď doprošovala, nebo jím pohrdala. On si z ní neustále utahoval a jeho jízlivá slova bodala do srdce. Nejhorší krizi prožili před několika lety. Tehdy Šimonovi nabídli práci v jedné pražské nemocnici, a aby nemusel každý den dojíždět sto kilometrů, sehnal si tam podnájem. Kryštof se bláznivě zamiloval do veterinářky z Ústí nad Labem, ale jako obvykle mu to nevydrželo ani půl roku. Vrátil se spráskaný jako pes a požádal ji o další šanci. Kolikátou už? Třicátou? Čtyřicátou?

Po jeho návratu k rodinnému krbu začaly její problémy a ona pochopila, že jí nemoc dala do rukou obrovskou zbraň. Kryštof byl pořád u ní, obskakoval ji a ona si hýčkala falešný pocit, že mu na ní záleží. Na zálety už neměl tolik času, a hlavně ji podváděl tak, že o tom nevěděla a nemusela se cítit ponížená. Možná, že se její invalidita hodila i jemu. Milenky mohly naléhat, aby ji opustil, a on mohl apelovat na jejich morálku. Přece ji nenechá na holičkách, že? A co na tom, že Šimon dal v Praze výpověď a vrátil se domů, aby se o ni staral.

Buď jak buď, když dřepí na vozíku, Kryštof se drží doma. Otevřela okno a vychutnávala si štiplavý mráz, který se kolem ní prohnal. Parapet byl pokrytý jinovatkou, a jestli se počasí neumoudří, co nevidět napadne sníh. Dřív zimu milovala, ale raději ani nechtějte vědět, jaké to je, když se kolečka boří do rozbředlé hnědavé břečky.

V zahradě se objevil Kryštof a ona ucouvla, aby ji neviděl. Svým líným houpavým krokem došel k lavičce a posadil se na ni. Potom vytáhl dopis. Ztuhla. Vyklonila se z okna, aby lépe viděla, a když si uvědomila, jak přihlouple se její muž usmívá, roztřásly se jí ruce a ze rtů jí unikl bolestný sten.

Která coura je to tentokrát?

Kolik jí je? Jak vypadá? Kryštof nikdy neměl žádné limity ohledně věku, výšky, váhy nebo barvy pleti. Jednou se spustil s mulatkou a mezi jeho milenkami se našlo i několik monstrózně obézních žen, jejichž celulitida připomínala krátery na Měsíci. Odkud ta ženština je? Doufejme, že nebyl natolik nevkusný, aby lovil v místních vodách.

Kryštof hodil dopis do jezírka, což ji utvrdilo v tom, že mu psala milenka. Proč už si nedá pokoj? Manžel se zvedl a ona musela konstatovat, že pořád vypadá dobře. Na svůj věk je zachovalý a v dobré kondici. Měří skoro dva metry, je statný a má mužnou hranatou čelist. Ženy podléhají jeho průzračně modrým očím a koneckonců i ty sněhobílé vlasy mají leccos do sebe. Na jaře slavil sedmdesátku, ale kdyby tvrdil, že je mu o deset méně, lidi by mu věřili.

Navíc je slavný a stýká se s lidmi, o kterých se píše v bulváru. Koho by pak zajímalo, že má vpáčené palce u nohou, chlupatý zadek a záda posetá bradavičkami? Stejně je to zvláštní. Kdyby jí někdo v mládí řekl, že se jednou provdá za eskamotéra a kouzelníka, vysmála by se mu. Ona a nějaký komediant? Nikdy! Narodila se sice do socialismu, ale její rodiče a prarodiče nikdy nezapomněli na to, jak žili dřív. Byli elita, byli honorace. Bankéři a právníci. Jeho předci dřív dřeli v továrnách, ale po válce se měli lépe než oni.

Její táta skončil v uranových dolech a máma pracovala jako uklízečka v jeslích. Františka se vyučila švadlenou, nastoupila do národního podniku Lověna a byla komunistům vděčná za to, že ji nechali po večerech vystudovat střední zdravotnickou školu. Po maturitě dělala pečovatelku v domově důchodců a po revoluci konečně začala pracovat jako kvalifikovaná zdravotní sestra v nemocnici.

Kryštof coby synek z dělnické třídy chodil na známou hereckou školu a po promoci získal lukrativní místo na ministerstvu. Hned jak to šlo, začal podnikat. Koupil divadlo, založil vlastní hereckou společnost a začal se svými kolegy obrážet nejdřív Československo a potom Česko a Slovensko. Dostavil se úspěch i peníze.

Manžel zaťukal na dveře. Zahnala nostalgické vzpomínky a přesunula se do kolečkového křesla. Nasadila falešný úsměv a pobídla ho, aby vstoupil.

Vrah si nasadil černou kuklu a vyrazil do tmy. Cestu si dobře promyslel a záměrně si vybral ulice s neobydlenými domy a nezastavěnými parcelami. Teplota klesla pod nulu a vrah ocenil péřovou bundu a teplé maskáče, které si pro tuto příležitost zakoupil v army shopu. Ještě teď se ušklíbal při vzpomínce na jejich udivené pohledy, když vešel dovnitř a předložil seznam všeho, co potřebuje.

Ulice byly opuštěné. Všichni v Suchánkově spali, aby nabrali síly do nadcházejícího pracovního týdne. Hospody už měly zavřeno, a protože mrzlo, nebál se, že narazí na zamilované dvojice. Došel ke křižovatce a zahnul doprava. Za kadeřnictvím Ivety Haškové odbočil doleva a bedlivě se rozhlédl. Kousek odsud se nachází vietnamská večerka, a co kdyby její pracovití majitelé usoudili, že budou pracovat i v noci? Naštěstí byl všude klid a vrah mohl pokračovat.

Když procházel kolem parkoviště před poštou, polekal ho podezřelý šramot. V batohu na zádech měl baterku, ale tu hodlal použít pouze v krajní nouzi. Po několika minutách pochopil, odkud hluk vychází. Na popelnici seděla vychrtlá mourovatá kočka a soukala do sebe kostru z uzené makrely.

„Nechte vlajky vlát. Johoho.“

Vrah skočil za popelnici a přikrčil se za kartony s hnijícími zbytky zeleniny.

„Chopte se kormidel. Johoho.“

Vrah zaskřípal zuby. Kdyby nebyl tak rychlý, nevyhnul by se setkání s místním ožralou Radkem Vojáčkem. Kočka zaprskala a vrah se odvážil vyhlédnout. Vojáček se motal po parkovišti a nadával na zaparkovaná auta. Když došel k popelnici, zastavil se. Kymácel se ze strany na stranu a snažil se zaostřit na kočku, která si olizovala tlapky.

„Johoho? Co tady tak sedíš a čumíš?“

Kočka ho ignorovala, rozčileně zabušil do popelnice. Kočka stále nereagovala. To ho vytočilo doběla. Rozeběhl se a popelnici nakopl. Zadunělo to a kočka seskočila na zem.

„Jedeš!!! Padej, ty mrcho!“

Kočka odběhla a Vojáček si rozepnul poklopec. Horký proud moči narážel do popelnice a Vojáček pohupoval boky, aby na plechu vykreslil ležatou osmičku. Vrah nevěděl, jestli se má smát, anebo brečet.

„Johoho,“ zahuhlal Vojáček spokojeně a s patřičnou hrdostí si prohlédl své dílo. „To by šlo,“ usoudil a natáhl si kalhoty. Potom se odkolébal pryč.

Vrah se vysoukal z úkrytu, rozcvičil ztuhlé údy a rozeběhl se. Přes parkoviště a další dvě ulice téměř sprintoval. Čas ho tlačí a on si nemůže dovolit přijít ani o minutu později. Kryštof Vlček zemře přesně úderem půlnoci.

Vrah zalitoval, že neviděl, jak se staroch tvářil. Lekl se? Klel? Považoval to za kanadský žertík? A co udělal s dopisem? Spálil ho na uhel, nebo si ho schoval? Ne že by na tom tolik záleželo. Vlček je pouze jednou obětí z mnoha a policie se dříve či později k jeho vzkazům dostane a zveřejní je. Potom se rozpoutá peklo.

Zajímá vás, jak k dopisům přišel? Jistěže je nenapsal sám, není přece žádný hlupák. Už dřív si udělal výlet do Dubí, kde není problém sehnat ochotnou prostitutku. Procházel se po dříve vyhlášené E55 a netrvalo dlouho, než našel svolnou ženu závislou na drogách. Potřebovala peníze, a tak napsala všechno, co jí nadiktoval.

Zda se nebojí prozrazení? Nebuďte naivní. Prostitutka se nedožila následujícího rána. Nahé znetvořené tělo zakopal v lese a vrátil se do Suchánkova. Týdny pročítal noviny, ale nikde o ní nepsali. Pokud si někdo všiml, že zmizela, nejspíš si pomyslel, že udělala štěstí a odjela s kunšoftem do Německa.

Chcete vědět, kolik má dopisů a obálek? Věřte, že hodně. Ta kurva nebyla žádná myslitelka a trvalo jí skoro dvě hodiny, než byl spokojený. Ruce měla rozpíchané a plné boláků a z jejího nakyslého pachu se mu zvedal žaludek. Když jí zasadil první ránu, pomyslel si, že jí vlastně prokazuje službu.

Na rohu Dlouhé ulice se zastavil a zaposlouchal se. Naštěstí se zdálo, že všichni tvrdě spí. Novákovi jsou v Dominikánské republice, Hanáková odjela k nemocné sestře, stará Bureška se zlískala becherovkou a dva domy čekají na nové majitele. Zejí prázdnotou a na neoploceném pozemku je zapíchnutá cedule s nápisem: Na prodej.

Jde se na to.

Přelezl nízkou branku a došel ke dveřím. Sundal kuklu, rozepnul si bundu a zaklepal. Chvíli nato se z domu ozvaly šouravé kroky a cosi, co k jeho údivu znělo jako natěšené mumlání. To ho vyvedlo z konceptu.

Dveře se otevřely a Vlček překvapeně zamrkal. Vrah kolem něj proklouzl dovnitř.

Vlček se nadechl, aby něco řekl, ale už to nestihl.

„Sorry, ale někdo musí být první.“

Iva Bernášková si upravila silonky, popadla lejstra a zamířila s nimi za šéfem. Starosta dorazil před hodinou, a tak usoudila, že by už mohl být použitelný. Přede dveřmi hlasitě zakašlala, napočítala do deseti a vstoupila. Vojtěch Suchánek se rozvaloval v koženém křesle a klimbal. Nohy měl položené na stole, z odulých rtů mu vytékal pramínek slin a z levé tlapy mu visely Hospodářské noviny.

Odsunula talířek s nakousaným párkem a třískla stohem listin. Jenomže starosta byl nezmar. Několikrát zamlaskal a spal dál. Iva vyndala ze stojánku ořezanou tužku a pošimrala ho špičkou po chodidlech. Přitom si všimla, že má na levé ponožce malou dírku. Starosta zaškubal nohama a hlasitě zachrápal.

„Pane starosto! Pane starosto!“

Suchánek zakňoural a konečně se probral. Taktně od něj odstoupila a dopřála mu čas, aby se vzpamatoval.

„Dobré ráno, Ivuško. Přinesla jste mi ty papíry? Nějak jsem se zamyslel.“

Zamyslel? A že se zamýšlíš často, co?

„To chápu, šéfe. Takový pracant, jako jste vy, se hned tak nevidí.“

V Suchánkovi zabublal smích. Ta Iva je ale chytré děvče. Konečně mu z pracáku poslali někoho s mozkem. Navíc se na ni dá i dívat. Zuby má možná příliš protáhlé, ale to vyváží dlouhýma nohama a kratičkými sukýnkami.

„Až svolám jednání zastupitelstva, připomeňte mi, abych tam navrhl zvýšení vašeho platu.“

Tomu tak věřím, pomyslela si, ale nahlas řekla: „Děkuji.“

Suchánek přelétl pohledem horu papírů a odfrkl si. „Podívám se na to, až se vrátím. Teď se půjdu porozhlédnout po městě. Přineste mi poznámkový blok, ano?“

Když se za ní zavřely dveře, vrhl se na párek a celý si ho nacpal do pusy. Ačkoliv si s místním řezníkem nesedli, Kubíčkovi se musí nechat, že uzeniny vyrábí prvotřídní.

„Tady to je.“

Iva před něj položila reklamní zápisník se znakem Suchánkova. Zelenožlutý had se obtáčel kolem kmenu jabloně se zlatými jablky a Ivu škodolibě napadlo, jak musí šéf trpět, když není ve znaku jeho naducaný obličej.

„Děkuji, Ivuško. Co bych si bez vás počal? Nechcete přinést z města nějakou sladkost?“

Iva se poplácala po plochém břiše a prohlásila, že raději ne, protože si musí hlídat postavu. Suchánek, kterému se ručička na váze naposledy zastavila u sto dvaceti kilogramů, jen nechápavě zakroutil hlavou.

„Tak já jdu a vy střežte pevnost.“

Před radnicí se zachumlal do šály a na uši si nasadil klapky. Roztržitě pozdravil prvňáky, se kterými se míjel u kašny. Děti hopsaly jako koníci a na zádech jim poskakovala plyšová zvířata vyboulená svačinami. Módě nikdy nerozuměl a ani se o to nesnažil. Vlastní děti nemá a cizí si drží hezky od těla.

„Jdeme do muzea hraček,“ zahýkal jakýsi chlapec nadšeně.

„Ano? To je zajímavé,“ zalhal.

„Mají tam velké draky a taky netopýry.“

„Já se těším na auta. Můžeme se v nich projet,“ zajásala drobná dívenka s cůpky.

„Já si koupím cukrovou vatu.“

„Já postavím hrad.“

Předstíral, že má na spěch. Snad jejich učitelky pochopí, že nemá čas na bezduché tlachání, když na jeho bedrech leží blaho celého města.

„Děti, rozlučte se s panem starostou.“

Prvňáci unisono zaječeli: „Na shledanou!“ A začali zuřivě mávat.

Prchl tak rychle, jak mu to jeho váha dovolila, a zpomalil až na hlavní třídě. Předklonil se, zhluboka dýchal a do tváří se mu pomalu vracela barva. Vyndal z kapsy zápisník a sedl si na bobek. Minule zaznamenal na chodníku několik prasklin a chtěl se ujistit, že už je všechno v pořádku. Stavební odbor svůj úkol naštěstí zvládl a on mohl pokračovat v cestě. Tak co tu máme dál?

U školy zjistil, že jeden z automatů na pití má prasklé sklo. „Tohle není náhoda,“ zasyčel nenávistně a vytočil číslo na městskou policii. Nechal si zavolat velitele a poručil mu, aby prohlédl kamerové záznamy. Jestli to udělal nějaký spratek ze školy, postará se, aby dostal dvojku z chování. Tohle se v jeho městě dělat nebude. Tohle tedy ne.

Vykračoval si po hlavní třídě a kochal se pohledem na své království. Městu vládne čtvrté volební období a všechno nasvědčuje tomu, že se dočká i pátého. Voliči si ho váží a i věční rýpalové už přestali poukazovat na to, že svoji ulici nechal přejmenovat na Suchánkovu. Tomu se prostě nedalo odolat. Suchánek, Suchánkov a Suchánkova ulice.

Spokojeně zachrochtal, ale vtom si všiml prázdných lahví od piva. Takový svinčík! Do poznámkového bloku si zapsal: Vynadat Technickým službám a zavést veřejně prospěšné práce!!! Poté zamířil k bílému dvoupatrovému domu s cedulí: Maxova galerie. V Suchánkovi se probudily lovecké instinkty a jeho bledé oči se proměnily v rentgeny. Zkoumal dům píď po pídi a snažil se objevit něco, co by mohl Riegerovi vytknout.

Jenomže dům zářil čistotou, prosklené výlohy byly vzorně naleštěné a stříbrný volkswagen parkoval na vyhrazeném místě. Náhle si ale něčeho všiml a málem zavýskl nadšením. Ten kanál má odklopené víko. Taková hrůza! Co kdyby tam spadlo dítě? Nu, dítě možná ne, to by se tam asi nevešlo, ale co nějaký pes? Jeden z těch malých kriplů by tím klidně mohl propadnout.

Napřímil se a vytáhl svůj chytrý telefon. Vyfotil kanál ze všech možných úhlů a přitom se triumfálně usmíval. Jeho počínání přilákalo zvědavce a on byl ve svém živlu. Jen ať občané vidí, že když jde o jejich bezpečí, je pro něj důležitá i takováhle maličkost.

„Co se děje, starosto?“ křikl na něj chlápek v montérkách.

„Je tady otevřený kanál,“ upozornil je a výmluvným gestem ukázal na poklop.

„Jo tohle. Taková prkotina. Vždyť ta díra nemá víc než pět centimetrů.“

Hlouček ztratil zájem a lidé se pomalu rozcházeli.

Starosta si poslal fotky na svůj služební i soukromý e-mail a potom telefon schoval. Došel ke skleněné výloze a rázně na ni zabušil.

Max Rieger kouřil vodní dýmku a nevzrušeně sledoval starostovo počínání. „To je idiot,“ konstatoval a dál bafal. Suchánek pobíhal kolem kanálu, rozhazoval rukama a Max si uměl představit, jak lamentuje. Jeho teatrální chování přilákalo dav zevlounů a starosta se předváděl jako ve Zlaté kapličce. Max zavřel oči a otevřel je, až když Suchánek začal mlátit do výlohy.

„Už běžím!“ zařval a šnečím tempem se šinul ke dveřím. „Copak hoří?“ zavrčel nevrle.

Suchánek si všiml, co má Rieger na sobě, a zalapal po dechu. Maxe to utvrdilo v tom, že kimono s vyšívanými třešňovými květy a pivoňkami bylo skvělou volbou. Suchánek zazíral na jeho tvarohově bílá lýtka a znechuceně si pomyslel, že si ten úchyl holí nohy.

„Jsem taky kvůli kanálu před galerií, občane.“

Na slově „občane“ si dal patřičně záležet a Maxovi zacukala ústa.

„Tak pojďte dál, pane starosto,“ prohlásil naoko uctivě.

Suchánek následoval vlající kimono a znechuceně se rozhlížel kolem sebe. Na prahu výstavní místnosti se zarazil a vytřeštil oči na změť abnormálně velkých lidských končetin válejících se po zemi. Ženská stehna se opírala o mužská, další údy byly vzájemně propletené a z jednoho kolene vyrůstalo chodidlo se čtyřmi prsty.

„Měl byste dbát na bezpečnost svých návštěvníků. Ten odkrytý kanál, to je trestuhodná nedbalost. Kdybych si toho nevšiml, mohlo se stát strašlivé neštěstí.“

Max se posadil na kobereček, zkřížil nohy a přisunul k němu vodní dýmku.

„Dáte si?“

Suchánek zíral na skleněnou nádobu, ve které bublala voda, a jeho obličej měnil barvy jako pokožka chameleona.

„Vy mi nabízíte drogy?“ vyjel na Riegera.

„Když nechcete, tak nechcete,“ prohodil Max a strčil si do pusy tmavou hadičku.

„Tak co bude s tím kanálem?“

„Měl byste zavolat Technické služby,“ poradil mu Max.

„Ohohóóó. To by se vám líbilo. Kdybychom měli utrácet peníze z městské kasy za podobné lajdáky, jako jste vy, přišli bychom na buben.“

Rieger vydechl hustý kouř.

„Nemyslete si, že vám to jen tak projde! Mám to všechno zdokumentované. Budete rád, když vyváznete jenom s pokutou.“

Max odložil šlauch a probodl starostu očima.

„Víte, že se nerad hádám, starosto. Ale než jste sem vtrhnul, tak jste se měl podívat do katastru. Tam byste zjistil, že kanál patří městu.“

Suchánek poulil oči, nafukoval tváře a Max se nemohl zbavit pocitu, že vypadá jako vzteklá ropucha.

„Ověřím si to,“ vyprskl, ačkoliv oba věděli, že není co ověřovat a že Max má pravdu.

„Jenomže je tady ještě ta druhá věc.“ To Maxe zaujalo. „Jaká druhá věc?“

„Mluvím o té ženě. A nehrajte překvapeného! Mám svědky, kteří viděli, že jste tu měl o víkendu ženskou.“

„A v čem je problém, starosto?“ zeptal se Max a snažil se nerozesmát.

„Je vdaná a vy jste byl viděn, jak se s ní líbáte na veřejném místě. Ani si nechci představovat, jaké tady probíhaly orgie. Pohoršení občané volali strážníkům a stěžovali si na vás.“

„Aha. Netušil jsem, že tady máme mravnostní policii. Odvedete mě do šatlavy, nebo mi dovolíte telefonát mému právníkovi?“

„Bude stačit, když své nevhodné chování vysvětlíte strážníkům.“

„Milerád, pane starosto. Nechci, aby se mě sousedé báli a mysleli si, že tu mám opiové doupě plné neřesti. Pořádek musí být, to chápu. Abyste viděl dobrou vůli, převléknu se a půjdu s vámi. Když budete chtít, můžete mi nasadit pouta.“

Vyskočil ze země a shodil ze sebe kimono. Stál před starostou v černých slipech a ten fascinovaně zkoumal jeho tetování ve slabinách. Prohlížel si tvora s kopyty a křídly a nebyl z něho moudrý.

„To je Pegas. Bájný kůň. Symbol nového začátku. Vytetoval jsem si ho sám.“

„To je kůň? Vypadá spíš jako žirafa. Já se vám divím. Když už se musíte takhle hyzdit, tak jste si měl vytetovat něco hezkého.“

„Králíčka nebo andělíčka, že? To bych bohužel nesvedl, zas až takový umělec nejsem,“ prohlásil skromně.

„Hlavně si pospěšte,“ zamručel Suchánek. „Nemám na vás celý den. Vy si tady hrajete, ale já musím pracovat.“

Maso se s mlasknutím přisálo k dřevěné podložce a Miloš Kubíček ho natočil tak, aby se dostal ke kosti. Popadl sekáček, rozpřáhl se a vší silou praštil. Křuplo to a místností se rozlétly úlomky kostí. Gumovou zástěru zkropily kapičky krve a on se natáhl pro utěrku, aby si otřel potřísněný obličej. Když byla krkovička naporcovaná, uložil kusy masa do kýble a odnesl je do prodejny. Potom usoudil, že si zaslouží cigárko.

Sundal zástěru, přehodil přes sebe teplý svetr, který mu koupila dcera k loňským Vánocům, a se zapalovačem a startkami vyšel před své řeznictví. Stoupl si před umělého čuníka ve výloze a zapálil si. Obě prodavačky se činily, věděl, že se na ně může spolehnout. V Suchánkově bylo jako obvykle mrtvo a jemu to naprosto vyhovovalo. Neměl rád hluk, zbytečné kecy a hlavně ženské tlachání o ničem.

Kubíček byl vysoký hřmotný chlap se zarudlým obličejem a hlavou holou jako koleno. Ruce měl jako lopaty a chodidla tak široká, že si musel nechávat šít boty u ševce. Pod srostlým huňatým obočím měl hnědé oči s tak inteligentním výrazem, že to mnohé překvapovalo. Popotáhl z cigarety, která se ztrácela v jeho tlapě, a vypustil dokonalý obláček kouře.

Popel mu zamazal kalhoty a on si ho roztržitě rozpatlal po stehně. Kalhoty byly kdysi bílé, ale původní barvu byste na nich hledali marně. Zažloutlé plátno bylo plné zažraných rezavých skvrn a on byl hrdý na to, že kalhoty dokázal uchránit před dcerou. Lenka je maniačka na čistotu, a kdyby bylo po jejím, skončily by v popelnici.

Dokouřil a vajgl cvrnkl co nejdál do silnice. Škoda, že nedoletěl až ke Klementové, pomyslel si zklamaně. S Jitkou Klementovou byl na kordy od chvíle, kdy si v protějším domě otevřela kavárnu ve francouzském stylu. Marlene v sobě spojovala cukrárnu s bistrem a Klementová se mohla přetrhnout, aby vybudovala něco, čemu ona říká podnik na úrovni. Pche. Lidem servíruje pidi porce a titěrné sladkosti, které vypadají jako pro panenky. Vypláznete několik stovek a odejdete s kručícím žaludkem.

On tam byl celkem třikrát a pokaždé na naléhání dcery. Mačkal se u maličkého stolku a bál se pohnout lokty, aby náhodou něco neshodil. Na jeho vkus to tam bylo přeplácané a doteď nepochopil, proč jí tam ze stropu visí sušené kytice levandule. Lence to připadalo originální, ale on musel sklánět hlavu, pokud nechtěl, aby ho fialové květy šimraly na nose.

„O kom se mluvívá, daleko nebývá,“ zavrčel a zapálil si další cigaretu. Drobná blondýnka otevřela dveře a vytlačila z nich bílý kovový stolek. Stolek postavila před kavárnu a šla pro židle. Kubíček ji sledoval se zdviženým obočím. Kdo si tam sedne v takové zimě? Bába bláznivá. Škoda, že město prodalo budovu zrovna jí. Jemu se mnohem víc líbil projekt toho chlápka, který tam chtěl otevřít prodejnu ryb. Nakonec i mýdlárna těch dvou děčínských buzíků by byla lepší než tohle.

Z otevřených dveří vyběhl vypasený kocour. Zazíval, narovnal hřbet a jako paša si vykračoval po chodníku. Kubíček si prohlížel jeho šedomodrou srst a uvažoval o tom, že by jeho zimní kabát potřeboval nový límec. Když byly stolky rozmístěné před kavárnou, Klementová je oprášila prachovkou. Kocour ji líně pozoroval, a když ho to přestalo bavit, vyskočil na jednu ze židlí a udělal si pohodlí. Klementová ho podrbala za ušima a pak, aniž by Kubíčkovi věnovala jediný pohled, zmizela v kavárně.

Vtom jeho pohled upoutala zvláštní dvojice. Max Rieger rázoval směrem k němu a kousek za ním se valil zadýchaný starosta. Suchánek neměří ani sto sedmdesát centimetrů a on měl pocit, že od jejich posledního setkání přibral dobrých deset kilo. Anebo je to optický klam způsobený tím, že jde se štíhlým a vysokým Maxem? Zajímalo ho, kam mají ti dva namířeno, ale raději si ukousne jazyk, než by se jich zeptal.

Jestli v Suchánkově někoho nesnáší ještě víc než Klementovou, tak je to starosta. Rieger ho přátelsky pozdravil, kdežto starosta visel pohledem na jeho cigaretě. Miloš nikdy nedokázal odolat tomu, aby tohohle kašpara trochu nepodráždil. A tak hodil hořící cigaretu na chodník a potom ji rozmašíroval podrážkou.

Už už to vypadalo, že mu Suchánek vynadá, ale když si uvědomil, že jeho protivník je o dvě hlavy vyšší, nechal si zajít chuť.

„Pane Kubíčku, zaznamenal jsem několik stížností na vašeho psa. Nebylo to poprvé, co ho viděli, jak volně pobíhá po veřejném prostranství. Uvědomte si laskavě, že jsou tady rodiny s malými dětmi a nemohoucí senioři. Mou povinností je zajistit jejich bezpečnost. Co byste dělal, kdyby je váš pes pokousal?“

„Můj Lord by nikdy nikomu neublížil,“ prohlásil rázně. Riegerovi neuniklo, že zaťal pěsti.

„To říká každý majitel,“ odsekl starosta.

Max se v duchu sázel sám se sebou, kdy Kubíček vystartuje a jednu mu flákne. Suchánkovi přál pořádnou nakládačku, ale starosti mu dělala Klementová. Co kdyby se zrovna dívala ven a potom by byla ochotná svědčit ve starostův prospěch? Celé město přece ví, že ti dva jsou spojenci. Její strana se postarala o to, aby byl zvolen starostou, a on jí na oplátku přihrál jeden z nejlepších domů, kterými město disponovalo.

„Můj pes je vzorně vychovaný a poslouchá na slovo.“

Starosta se mu šklebil do obličeje. Řezník udělal krok dopředu a starosta pro jistotu ustoupil.

„Lorde, k noze!“ zaburácel Kubíček. Nic se nedělo, proto zařval znovu: „Lordééééé!“

Ze zahrady se přiřítil bílý voříšek s hnědými skvrnami. Byl o něco větší než krysa, ocas měl zkroucený do spirály a Max nebyl schopný určit, o jakou rasu jde. Ratlík obíhal kolem starosty, cenil na něj zuby a ňafal jako pominutý.

„Vidíte? Je agresivní. Navíc štěká a tím ruší spořádané občany.“

„Ticho!“

Ratlík okamžitě zmlkl. Posadil se na zadní a oddaně civěl na svého páníčka. Jazyk mu visel z tlamy a uši, po okrajích okousané, mu trčely do výšky jako antény.

Starosta zvedl ruku a Lord výhrůžně zavrčel.

„Pro dnešek to vyřešíme pouze napomenutím. Ale mějte na paměti, že tu nesmí pobíhat žádná zvířata.“

Vypasený kocour z kavárny zamňoukal a hupsl na chodník.

„Támhle je další zvíře,“ poznamenal Rieger a spiklenecky mrkl na Kubíčka.

Kocour pronikavě zamňoukal a kráčel pryč.

„Pobíhá tady, ohrožuje občany, a navíc je ruší mňoukáním. Jestli chcete, nahlásím to na městské policii.“

„Starejte se o sebe!“ Max pokrčil rameny.

„Myslel jsem to dobře, starosto. Mně také leží na srdci blaho občanů. A když už se bavíme o těch občanech, jak to vypadá s mojí žádostí o grant?“

Suchánkovi se po tváři rozlil blažený úsměv.

„Snažil jsem se, abyste ty peníze získal vy, ale bohužel jsme došli k závěru, že jste nesplnil podmínky. Bylo jasně dané, že podpoříme pouze neziskový projekt.“

Max přemýšlel, kam tím míří.

„Hodlám pořádat výstavy začínajících umělců. Co je na tom komerčního? Nebudu vybírat vstupné a exponáty budou neprodejné.“

„Jenomže galerie je spojená s krámkem a ten je, jak je nám známo, výdělečný.“

„Jsou ve stejném domě, ale copak je takový problém zamknout dveře? Navíc budu výstavy pořádat v době, kdy je obchod zavřený.“

„V obchodním rejstříku figurují jako jedna firma,“ prohlásil starosta triumfálně.

„To jste vymyslel sám, nebo vám poradila Klementová?“ rýpl si Kubíček.

„Je to rozhodnutí celého zastupitelstva.“

Kubíček dostal záchvat smíchu a Rieger si připadal jako v Kocourkově. Peníze od města nepotřebuje, ale proč by je měli jako každý rok dostávat jen Suchánkovi kamarádi?

„A kdo tedy vyhrál?“

„Nakonec jsme vybrali projekt Kryštofa Vlčka.“

„Ten starý kaňour vymýšlí neziskové projekty, jo?“ zachechtal se Kubíček a vycenil na starostu křivé zuby.

„Taky by mě zajímalo, co vymyslel tak geniálního,“ rýpl si Max.

Starosta byl jako mílius. „Jestli chcete, můžete mě k němu doprovodit, stejně to máme cestou.“

Františka se probudila neobvykle pozdě. Když se vyhrabala z peřin, bylo už devět hodin. Důkladně se protáhla, promasírovala si lýtka a chodidla a potom odešla do koupelny. Vyčistila si zuby, namazala se centimetrovou vrstvou krému proti vráskám a pro jistotu si ji téměř čtvrt hodiny vklepávala do obličeje.

Ze skříně vyndala černé šaty s kolovou sukní a nad levé ňadro si připnula stříbrnou brož ve tvaru vážky. Šperk jí dal kdysi Kryštof a pojily se s ním nostalgické vzpomínky. V té době se hádali méně než obvykle a ona zažívala cosi, co se téměř blížilo štěstí. Tehdy měl Šimon před svatbou a ona věřila, že je s Kryštofem čeká nový začátek. A i když se to později zvrhlo a dopadlo to tak, jak to dopadlo, brož občas vytáhla a potěšila se s ní.

Posadila se do kolečkového křesla, přes nohy si přehodila kostkovaný pléd a na něj položila rozečtenou Danielle Steelovou. Ačkoliv Kryštof jejími romány opovrhuje, ona je čte ráda. Už proto, že Steelová je její vrstevnice. Šimon nad její libůstkou mávl rukou a prohlásil, že je to lepší, než kdyby hrála mariáš.

Sjela speciálně upraveným výtahem do přízemí a dojela ke kuchyni. Dům byl tichý a ji překvapilo, že manžel ještě vyspává. Kryštof je plný energie a chuť do života z něj přímo sálá. Kolikrát se chytli jen proto, že byl vzhůru už v půl šesté a dělal hluk. Zapnula rychlovarnou konvici a do modrotiskových hrnků odsypala zrnkovou kávu. Kryštofovi dopřála štědrou dávku cukru, a když voda začala vřít, zalila je až po okraj. Sedla si s kávou k dubovému stolu a otevřela knihu.

Začetla se a nevnímala čas. Hlavní hrdinka čelila intrikám a Františka s ní soucítila natolik, až jí vyhrkly slzy. Otřela je hřbetem dlaně a raději se i vysmrkala. Papírový kapesník odhodila do odpadkového koše a z lednice vyndala vepřovou plec. Kryštof už několik dní básní o segedínském guláši, a tak mu udělá radost. Z věšáčku sundala zástěru a uvázala si ji kolem krku.

Vtom se rozdrnčel zvonek. Pronikavý zvuk se rozléhal celým domem a rval uši. Zamířila s vozíkem ke vchodovým dveřím a překvapilo ji, že Kryštof neláteří.

Otevřela a tázavě pozvedla obočí.

„Dobré ráno, pánové,“ usmála se na Riegera a Suchánka a napřáhla k nim ruku.

Max ji měkce stiskl a starosta se k ní sklonil, aby jí na ni vlípl symbolický polibek.

„Jdeme za vaším manželem,“ oznámil jí starosta úředním hlasem. Když si všiml jejího rozpačitého pohledu, rychle dodal: „Je, doufám, doma?“

Františka zacouvala do chodby.

„Už by měl být vzhůru,“ prohlásila a zadoufala, že se Kryštof mezitím stihl obléknout.

„Váš manžel podal žádost o grant a městu se jeho projekt náramně líbí,“ informoval ji Rieger.

To pro ni byla novinka. Kryštof se o žádném grantu nezmínil.

Františka otočila vozík a zamířila k manželově pracovně, kde i přespával. Muži se přizpůsobili jejímu tempu a šourali se za ní. Jejich chůzi tlumil vysoký koberec a Suchánek neodolal, aby nepohladil bronzovou sošku koně na vysokém podstavci. Zařízení domu bylo procovské, ale jemu trocha kýče nevadí. Zdi lemovaly police s knihami vázanými v kůži, okna zakrývaly těžké plyšové závěsy a v rozích stály vázy se sušenými květinami.

Zato Rieger měl pocit, že se tu udusí. Všemi póry vnímal všudypřítomné chomáče prachu a nemohl se zbavit podezření, že interiéry navrhovala paní Vlčková. Kryštof je vyhlášený recesista, kterému není nic svaté. Kdyby se při zařizování domu inspiroval svými kravatami a ponožkami, byly by zdi a podlahy samý puntík a psychedelické vlnovky.

Františka zastavila a zamračila se.

„Slyšeli jste to?“

Nastražili uši a za chvíli to také uslyšeli. Chodbou se neslo tichoučké chroupání, škrábání a hryzání.

„Vy jste si pořídili kočku?“ zeptal se Max.

Františka zavrtěla hlavou. „Jsem alergická na zvířecí srst a žádné zvíře mi nesmí přes práh.“

„Tak jsou to krysy,“ vykvikl starosta a schoval se za Riegera.

Františka ho probodla očima.

„Ozývá se to z pracovny.“

„Jdeme!“ zavelel starosta a nehýbal se z místa. Františka rázně zabušila na dveře. „Kryštofe! Kryštofe!“

Odpovědí bylo ticho.

Rieger zalomcoval klikou a překvapeně si uvědomil, že je odemčeno. Františka přikývla a on vstoupil do pokoje. O nohavici se mu otřelo cosi bílého a on vytřeštil oči na huňatého králíka s ušima jako placky. Králík seděl na zadních, upíral na něj červené oči a čenich mu rajtoval nahoru a dolů.

Ticho přeřízl ženský jekot.

Suchánek pozvracel koberec a zvědavý králík strčil čumák mezi nestrávené kousky párku.

Vlček seděl za stolem a ze srdce mu trčel nůž s dlouhou rukojetí. Stůl byl postříkaný krví stejně jako černý svetr, kalhoty s puky i domácí trepky. Na stole ležel černý cylindr a kolem něj se válely králičí bobky. Mrtvý měl namazaný obličej něčím, co vypadalo jako vápno, pusa byla komicky velká a krvavě rudá. Bílé vlasy zakrývala paruka s oranžovými kudrnami a na nose mu trůnila červená bambule přichycená gumičkou.

„To má být klaun!“ vykřikl Max nevěřícně.

„Odvezte mě pryč,“ vzlykla Františka.

Max se opřel do vozíku a vyvezl Františku z pracovny. Bílý králík hopkal za nimi a Suchánek začal znovu dávit.

„Maxi, zavoláte Šimonovi?“

Přikývl a umínil si, že mu zavolá, hned co to vyřídí s policií.

Uf, to byla noc. Ráda bych řekla, že jsem flámovala jako v mládí, ale nebudu vám lhát. Já se nevyspala kvůli Šimonovi Vlčkovi. Bývalý spolužák z fakulty mi volal z Německa a chvějícím se hlasem mi vylíčil, co se stalo u nich v Suchánkově. Jeho máma trvala na tom, aby mě najal na vyšetřování, a já souhlasila.

Třebaže byl teprve začátek listopadu, moji synovci otravovali s Vánocemi. Kamkoliv jsem se hnula, měla jsem je za zadkem a musela poslouchat, jaké nesmysly chtějí najít pod stromečkem. Přestože jsem majitelka největší soukromé detektivní agentury u nás, nepovedlo se mi je setřást. Od chlapců to byl velmi slušný výkon. Všichni do jednoho jsou značně mdlého rozumu a my obýváme rezidenci o rozměrech středně velkého letiště.

Usoudila jsem, že menší výlet do severních Čech rozhodně neuškodí. Od mého posledního případu v třenovském klášteře uplynulo už pěkných pár měsíců a já se začínala nudit. Navíc mě zaujalo, jak Vlčkův vrah naaranžoval místo činu. Něco mi říkalo, že tohle nebude žádná tuctová vražda z pominutí smyslů. Ba ne, tady se někdo zatraceně snažil. A pokud mě instinkt neklame, tak ten někdo je nebezpečně inteligentní.

Vzhůru jsem byla už v sedm. Když jsem se dovlekla do koupelny a podívala se do zrcadla, zhrozila jsem se. Mé zlaté kudrny si jako obvykle žily vlastním životem a já je nedokázala zkrotit ani žehličkou na vlasy. Pod očima mi visely pytle a obličej jsem měla podivně našedlý. Ještě jmenovku na nohu a vypadám jako právě vytažená z chladicího boxu na pitevně.

S vymýšlením módních kreací jsem se nezdržovala a oblékla si džíny a bílou pánskou košili. Do kabelky z krokodýlí kůže jsem sbalila to nejnutnější, což znamená šminky, doklady, peněženku a zbraň. Druhou pistoli jsem si připnula na lýtko. Přes ruku jsem si přehodila hříšně drahý zimní kabát a několik minut se rozhodovala mezi teniskami s gumovou podešví a kozačkami s vražedně vysokými podpatky. Nakonec vyhrála marnivost a touha povyrůst alespoň o deset centimetrů.

Sešla jsem dolů, prošla naší rezidencí a dávala si bacha, abych nenarazila na dědu. Luigi mě vychoval a já ho neskonale miluji, ale pravda je, že děda je příšerná drbna. V tomto ohledu mu může konkurovat jen jeho nejlepší přítel, bývalý soudce Vondrák. Jako na potvoru tu teď s námi staroušek bydlí, protože v jeho domě probíhá rekonstrukce. Chlápci z ochranky mě pozdravili, ale pak se stáhli na svá stanoviště. Po ránu bývám nevrlá i normálně, natož když jsem nevyspalá.

V garáži na mě čekalo nepříjemné překvapení. Zrovna jsem vytahovala dálkové ovládání, když mě někdo zezadu čapl, zaryl mi nehty do krku a zařval:

„Chcípneš!“

Vmžiku jsem se otočila, pravou rukou smetla dvě chlupaté paže a levou poslala útočníka k zemi. Rozplácl se na dlaždicích a lapal po dechu.

„Fakt jsi dobrá, Taro,“ zahekal Oliver uznale a třel si temeno, kde se mu co nevidět vyklube parádní boule.

Pomohla jsem mu na nohy a vsázela se sama se sebou, jestli mu docvakne, že jsem ho celou dobu viděla v zrcátku. Samozřejmě, že mu to nedošlo.

„Ty někam jedeš?“

„Co myslíš, Olivere?“

Ale chodit na mého synovce s ironií je naprosto zbytečné.

„Jedu do kanceláře. Vypadá to, že mám nový případ.“

Vtom jsem si všimla, jak je vyparáděný. Oblékl si maskáče, nazul kanady a na krku se mu houpaly psí známky. Šišatou lebku měl vyholenou a celou pravou paži mu pokrývalo smývatelné tetování. Za opasek si zastrčil nůž a já zadoufala, že to, co vypadá jako granáty, jsou pouhé atrapy.

„Chci být voják.“

Voják? Podle mého by se se svými duševními schopnostmi nejlépe uplatnil u policie, ale raději jsem si to nechala pro sebe.

„Nesu ti dopis pro Ježíška,“ oznámil mi a obřadně mi předal svazek papírů spojených kancelářskou sponkou.

Otevřela jsem dveře svého porsche a mrskla jeho „Dopys pro ježýžka“ mezi ostatní dopisy. Oliver se zatvářil uraženě.

„Já jen, abys nezapomněla,“ vytkl mi.

„Na to se nedá zapomenout, když o tom žvaníš už od Silvestra.“

Zabouchla jsem mu před nosem a zařekla se, že jestli mu něco koupím, tak Pravidla českého pravopisu. Copak si ten exot vážně myslí, že existují vyjmenovaná slova po „ž“?

„A co si budeš přát ty?“

Přelétla jsem pohledem jeho nátělník s propocenými skvrnami a houpající se psí známky.

„Bude to znít banálně, ale já si, Olivere, přeji pouze světový mír.“

„Přišel za vámi nějaký pán,“ oznámila mi sekretářka a po očku na mě mrkla, aby mě varovala.

„Děkuji. Uděláte mi kávu? Jako obvykle se třemi cukry a smetanou. Zjistím, co si dá on, a zavolám vám.“

„To ani nemusíte. Už si poručil kávu, jemně perlivou vodu a sušenky. Tady máte jeho vizitku.“

Zlatou kartičku jsem bez zájmu strčila do kapsy a vstoupila do své kanceláře. Vojtěch Suchánek obdivně hleděl na černobílou fotografii na zdi, takže jsem si ho mohla důkladně prohlédnout.

Byl nízký, strašlivě tlustý a nazrzlý. Kulatý obličej působil fádně, za což mohlo světlé obočí a neviditelné řasy. Oči měl šedé, nos široký a rozpláclý. Odulé rty obklopovalo zrzavé strniště, které bylo o odstín tmavší než zvlněné vlasy. Na sobě měl černé kalhoty s kšandami a světlou košili. Ta byla přes pupek tak napnutá, až jsem se bála, že mi knoflíkem vystřelí oko.

Potichu jsem si stoupla vedle něj a společně jsme se dívali na uměleckou fotografii zachycující sochu klečícího anděla. Anděl vzhlížel k nebi, modlil se a ve svém kamenném obličeji měl bolestný výraz. Na levém předloktí měl vyryté číslo a jeho křídla se měnila v popel.

„Je nádherný, že?“ zašeptala jsem a on sebou maličko trhnul. „Jmenuje se Plačící anděl a je v Osvětimi.“

Suchánek si odkašlal, aby zakryl dojetí, a rázně mi podal roku.

„Vojtěch Suchánek. Jsem starosta v Suchánkově.“

Pravděpodobně čekal, že se zasměju, a když jsem mlčela, zasmál se sám.

„Představoval jsem si vás jinak,“ prohlásil, když se uvelebil v křesle.

Jak jinak? Ne tak maličkou a drobnou? Nebo ne tak mladou? Třicet mi bylo už před několika lety, ale fakt je, že by klidně mohl být mým otcem.

„Vypadáte frivolně.“

Frivolně? Copak čekal upjatou dámu se skládanou sukní a drdolem?

„Ale to je lichotka,“ zachechtal se a mlsně se popásl na mých ňadrech.

Křivě jsem se usmála a pobídla ho, aby mi sdělil, proč přišel.

„Potřebuji detektiva a vy jste prý nejlepší. V Suchánkově došlo k ošklivé vraždě a já si nemůžu dovolit, aby se o nás špatně mluvilo. Když jsem odjížděl, ještě tam nebyli novináři, ale nepochybuji, že teď už se to tam jimi hemží. Apeloval jsem na všechny občany, aby o tom nikomu neříkali, ale víte, jak to chodí. Nechápejte mě špatně, proti reklamě nic nemám, ale tohle je něco, co by nás mohlo zničit.“

„Kdo zemřel?“

„Kryštof Vlček, bylo mu sedmdesát. Možná jste o něm slyšela. Dlouhá léta provozoval divadlo Iluzionist. Našli jsme ho společně s jeho ženou a věřte mi, že to nebyl vůbec hezký zážitek.“

„To si umím představit,“ prohlásila jsem soucitně.

„Paní Vlčková dostala hysterický záchvat a já se o ni musel postarat. Františka je křehká žena a navíc je na vozíčku.“

Šimon to vyprávěl trochu jinak. Podle něj se Františky ujal Max Rieger, protože starosta neustále zvracel.

„Měli děti?“

„Jednoho syna. Ten už také není nejmladší.“

Kdyby pohledy vraždily, už by tam ležel a cukal nohama ve vzduchu. Pokud si dobře vzpomínám, Šimon je o půl roku mladší než já.

„Šimon byl ženatý, ale před rokem ovdověl. Když zavraždili jeho otce, byl v Mnichově. Volali jsme mu a on slíbil, že se vrátí hned, jak to půjde.“

„Nevíte náhodou, který policista má případ na starosti?“

„Vrchní inspektor Myška.“ Cože? Myšák?

„Vysoký, štíhlý, světlovlasý? Brýle bez obrouček, žabí oči a úzká čelist?“

„To je přesně on.“

Co tam dělá? Odsud se vypařil potom, co mu uteklo povýšení. Měli jsme za to, že požádal o výsluhu a odešel do civilu. A on se místo toho přesunul na sever, kde se konečně dočkal povýšení na vrchního inspektora.

„Nechápejte mě špatně. Policistům důvěřuji, ale vím, jak jsou přetížení.“

Přetížení? Že on po večerech kouká na seriály?

„Prostě chci mít jistotu, že se to vyřeší.“

„Podezíráte někoho?“

Rozhodil rukama a kvíkl, že ho nikdo nenapadá.

„Copak neměl žádné nepřátele? S nikým se nehádal? Nikdo mu nezáviděl?“

Úplně jsem viděla, jak mu před očima poletují desítky jmen.

„Všechno, co mi řeknete, zůstane jen mezi námi.“

„Nevím, jestli vám to k něčemu bude, ale zlou krev nadělaly peníze z Evropské unie. Vlček chtěl vybudovat hereckou školu pro sociálně slabé a pro děti z vyloučených rodin. Jeho projekt nás zaujal, proto jsme ty peníze přiklepli jemu. Je možné, že ho zavraždil někdo, kdo také žádal o grant, ale nedostal ho. V tom případě bych o jednom podezřelém věděl. Je to odporná existence.“

Naznačila jsem, aby pokračoval.

„Jmenuje se Max Rieger. Nestříhá si vlasy, tahá se s vdanými ženskými a má tetování. Tvrdí o sobě, že je sochař, ale to si vymýšlí, protože já jsem nikdy žádnou jeho sochu neviděl.“

„Ale viděl.“

Zakabonil se a já ukázala na Plačícího anděla.

„Cože? Tohle že dělal Rieger? Náš Rieger? Není to shoda jmen?“

„Nespletla jsem se. Za Plačícího anděla dostal několik mezinárodních cen.“

Suchánek si odfrkl.

„Abych pravdu řekl, není to nic extra. Ten anděl je zkroucený, jako by měl padoucnici, a každé křídlo má jinak velké.“

„Max Rieger je multimilionář. Ten nepotřebuje vraždit kvůli dotaci. Kdy se dozvěděl, že peníze dostane Kryštof Vlček? Nebylo to náhodou až po tom, co došlo k vraždě?“

Přemýšlel a vypadal zklamaně.

„Vrchní inspektor hovořil o psychopatech. V tom případě ho zavraždil Pánek.“

Pánek. Pánek. Ten psychiatr?

„On za to chudák nejspíš ani nemůže. Kdybyste znala jeho matku, pochopila byste, o čem mluvím. Rosita provozovala nevěstince a teď na stará kolena pořádá semináře o tom, jak dosáhnout orgasmu. K synovi se chová majetnicky a vůbec bych se nedivil, kdyby u nich docházelo k incestu. On vystudoval psychiatrii a víte přece, co se říká. Psychiatrii studují vyšinutí jedinci, aby se dokázali vypořádat se svými traumaty.“

„Znala se s Kryštofem Vlčkem?“

„Dámo, u nás zná každý každého. Jsme malé město. Jo, vy to myslíte tak, jestli nebyl jejím klientem? Vlček byl vždycky na ženské a ona o sobě tvrdí, že nabízí kvalitní služby, ale nemyslím si, že by spolu něco měli. Františka si ho hlídala a já si nedovedu představit, co by na té čarodějnici viděl.“

„Pánková není vdaná?“

„Manžel jí zemřel, když bylo klukovi čtrnáct. V tomhle věku by se chlapci měli vymezit vůči svým matkám, aby dokázali vést plnohodnotný sexuální život, ale obávám se, že Pánek se z matčina vlivu nikdy nevymanil.“

„Důkladně si je proklepnu,“ slíbila jsem mu. Dalších dvacet minut jsem poslouchala nadšený monolog o krásách Suchánkova a o tom, jaký je číman. Potom díkybohu vypadl.

Jitka Klementová si připravila papírovou krabičku s natištěným logem a vystlala ji krajkou. Potom něžně uchopila dvě fialové makronky a naaranžovala je za sebe. Následovaly růžové a po nich přišly na řadu světle zelené. Pastelové barvy se střídaly, a když byla krabička plná, Jitka přes cukrovinky položila snítku levandule a krabičku opatřila diskrétní cenovkou.

Natáhla se do vitríny a krabičku umístila mezi oříškové košíčky a marcipánové postavičky. Přerovnala trojúhelníky dortů a obešla pult, aby zkontrolovala své dílo i zepředu. Kavárna Marlene je její dítě a nikdo si neumí představit, jak se tady nadřela. Dům sice koupila ve slušném stavu, ale musela vybavit kuchyň a nakoupit stylový nábytek.

Když podnik otevírala, trávila v něm i osmnáct hodin denně. Přes den obsluhovala hosty, po večerech se starala o propagaci, dělala účetnictví a v noci pekla a chystala bagety a sendviče. Nastrkala do Marlene všechny úspory, a ještě si musela vzít podnikatelský úvěr. Původně doufala, že jí bude pomáhat Aleš, ale ten to striktně odmítl. Kéž by vydělávala tolik, aby si mohla dovolit zaměstnat jednu nebo dvě pomocnice. Jitka se usmála na mladou ženu, která seděla u okna, listovala časopisem na křídovém papíru a uždibovala pirohy s mletým masem, specialitu dnešního dne. Návštěvnice byla světlovlasá, měla fialkové oči a drobný špičatý nosík pokropený pihami. Byla štíhlá a Jitka si pobaveně uvědomila, že by je nezaujatý pozorovatel mohl považovat za matku s dcerou.

Zacinkal zvonek a do kavárny vešla tmavovlasá žena se dvěma malými dětmi. Jitka se na ně zářivě usmála, ale zároveň ji píchlo u srdce. Jak ráda by se starala o vnoučata, ale ten její truhlík se nemá ani k tomu, aby pozval nějakou dívku na rande. Co se do Aleše nahučela, že už má věk na zakládání rodiny, ale ten pacholek dělá, že ji neslyší.

„Dobrý den paní Hašková. Tak co to bude?“ Černovláska si důkladně prohlédla obě vitríny a potom ukázala na cheesecake ozdobený malinami.

„Martička má narozeniny, tak to musíme oslavit,“ vysvětlila jí a láskyplně pohladila po hlavě starší holčičku.

„To chápu. Hned vám ho dám do krabice. Zatím si můžete vybrat lízátka, abyste se tu nenudily.“

Přisunula k dětem krabici s lízátky a nemusela je dvakrát pobízet. Děvčátka se na krabici vrhla a jejich matka se začervenala studem. Zatímco si děti vybíraly, Jitka balila cheesecake. Krabici ovázala červenou mašlí a odněkud vykouzlila přáníčko s obrázkem medvídka.

Když žena zaplatila, Jitka dětem popřála krásnou oslavu a zamávala jim na rozloučenou. Potom si došla pro vlhký hadřík a důkladně otřela pult i kasu.

Znovu zacinkal zvonek a do kavárny vešel světlovlasý obr.

„Aleši!“ vykřikla nadšeně a hned se k němu hnala. Aleš ji neobratně objal a vyzvedl do výšky. Jitčiny nohy se houpaly metr nad zemí a ona vyjekla, aby ji pustil. Syn ji postavil opatrně na zem a zazubil se na jediného hosta v kavárně. Zlatovláska zvedla oči od časopisu a kývla na pozdrav.

Jitka poodstoupila od syna, aby si ho mohla prohlédnout, a zachmuřila se. Aleš dorazil v pracovním oblečení a ona se nedokázala přimět k tomu, aby na něj byla hrdá. Každá matka si přece přeje, aby její dítě bylo nejen šťastné, ale i úspěšné. Ona si pro svého syna vysnila akademickou dráhu, ale Aleš jí udělal čáru přes rozpočet už v deváté třídě, kdy odmítl nastoupit na gymnázium. Místo toho strávil čtyři roky na průmyslovce a po maturitě jí oznámil, že na vysokou školu nepůjde.

Naklonila se k němu a důkladně ho očichala. Ucítila z něj mokrou hlínu a tlející listí. Holiny měl obalené bahnem a jí se zvedl žaludek. Aby na ní nepoznal, jak se cítí, odchvátala pro hadr, aby zlikvidovala ťápoty, které zanechal na nablýskaných parketách. Když se za ní zavřely lítačky do kuchyně, z očí jí vytryskly slzy. Rázně je setřela a poručila si, že se musí ovládnout. No tak z něj není vědec. Ale je spokojený a má se dobře.

Když se vrátila, syn už seděl u stolu a vybíral si z jídelního lístku. Moderní kovová židlička naříkala pod jeho váhou a on pobaveně prohodil, že by si měla pořídit bytelné lavice.

„Tak co si dáš?“

Aleš zašilhal k vedlejšímu stolu, kde blondýna dojídala poslední piroh.

„Dám si to, co měla ta dáma. Báječně to voní. Sbíhaly se mi sliny, hned jak jsem vešel. K tomu si dám pár sendvičů, a jestli máš smaženku, tak i tu. Mám hlad jako vlk! Od rána jsem se nezastavil a mám před sebou ještě spoustu práce.“

Jitka si zapsala objednávku a odchvátala, aby náhodou nezačal mluvit o svém zaměstnání. Její hoch není zlý, ale v mezilidských vztazích je i ve svých třiceti letech jako hrom do police. Je upřímný a bezelstný, ale absolutně nechápe, že některé delikátní situace vyžadují takt.

Když před syna položila tácy s jídlem, vyhlédla na ulici. Na protějším chodníku stál Kubíček, vyklepával špínu z utěrky a nohou se snažil odehnat dorážející psisko. V duchu se zlomyslně zasmála. Ty si taky nemůžeš vyskakovat, co? Přál sis syna, který převezme živnost, a máš dceru, která při pohledu na krev hned omdlívá.

Aleš si nacpal do pusy půlku pirohu a spokojeně zamlaskal. Polkl a podíval se ven, aby zjistil, na co jeho matka tak zírá. Věděl, že jeho máti a Kubíček si nerozumí, ale byl natolik chytrý, aby do toho nešťoural. Pro něj byl Kubíček jen místní řezník a otec Lenky.

„Paní Vlčková si u Lenky objednala bílé orchideje a lilie,“ zamumlal s plnou pusou.

„Dobrá volba. Lenka má pro tyhle věci cit a určitě jí skvěle poradí. Já jí budu odpoledne volat, aby mi připravila na zítřek novou kytici. Zdá se mi, že čajové růže začínají uvadat.“

Aleš se pustil do sendvičů a jeho matka se vrátila s blokem a tužkou. Přisedla si, otevřela blok a pustila se do psaní.

„Je toho tolik, že už si to musím všechno zapisovat, abych nezapomněla. Pozítří mám objednávku na raut, tak musím vyrazit na nákupy.“

Matka se tvářila ustaraně, ale jeho neošálila. Věděl, že je ve svém živlu a že svou práci miluje.

„Ty to zvládneš. Jsi přece moje šikovná maminka.“

Jitka ho popleskala po ruce, aby nepřeháněl, ale v duchu se zalykala štěstím. Které ženě se poštěstí, aby měla takhle báječný vztah se svým dospělým synem? Z okenního parapetu seskočil tlustý šedý kocour.

Protáhl se a potom si to zamířil k blondýně. Jitka se na něj přísně podívala, ale kocour ji ignoroval. Majestátně mrskl ocasem a vyskočil návštěvnici do klína. Tam se pohodlně uvelebil a strpěl, aby mu žena pročísla kožich. Blondýna ho podrbala za ušima a on začal spokojeně příst.

„Dobrý den,“ ozvalo se zároveň se zacinkáním zvonku nad dveřmi. Do kavárny vstoupila mladá žena, které Jitka netipovala víc než dvacet let. Byla nízká, štíhlá a v poměru k bokům měla široká ramena. Že by závodně plavala? Žena měla černé raráškovské vlasy, srdčitý obličej a výraznou bradu. Obočí bylo tmavé a oči jakbysmet, takže nepotřebovala make-up.

Žena se zastavila před vitrínou s bagetami a sendviči. Jitka vyskočila ze židle a běžela si stoupnout za pult, aby byla zákaznici k dispozici. Žena nerozhodně přešlapovala a Jitku udivilo, že si čte kartičky se složením výrobků a počtem kilojoulů. To ji utvrdilo v tom, že do jejího podniku zavítala profesionální sportovkyně.

Pohlédla na Aleše a mile ji překvapilo, že si ženu prohlíží stejně zvědavě jako ona. Neznala vkus svého syna, ale pokud by jí jako nevěstu představil tuhle dívku, rozhodně by neměla námitky. Zadrž! Napomenula se v duchu. Ty už slyšíš vyzvánět svatební zvony a vůbec nevíš, co je ta dívka zač. Co když je vdaná? Nenápadně zkontrolovala její levý prsteníček a potěšilo ji, že nemá snubní prsten.

„Dám si dva špenátové šneky z listového těsta a překapávanou kávu.“

Hlas měla příjemný a chovala se skromně, a tak se Jitka mohla přetrhnout, aby jí ve všem vyhověla.

Žena zaplatila a vzala si od ní dva talíře. Potom zaváhala.

„Pojďte si sednout ke mně,“ oslovil ji Aleš a Jitka v duchu zajásala. Takže on nakonec nebude takový ňouma, jak si o něm myslela. Její syn vstal, odsunul černovlásce židli a ona se pochválila za to, jak dobře ho vychovala. Žena si rozepnula nepromokavou bundu a přehodila ji přes opěradlo židle. Jitka obdivovala její svalnaté paže, se kterými ostře kontrastovaly malé, téměř dětské dlaně. Černovláska na sobě neměla ani gram zbytečného tuku, a když se předklonila, aby se napila, látka na kalhotách se napnula téměř k prasknutí, a odhalila tak, že žena má vypracovaná i stehna.

Kostelní hodiny začaly odbíjet poledne a Jitka málem nadskočila, jak se polekala. Odtrhla oči od svého syna a černovlasé sportovkyně a začala vyhlížet svou pravidelnou zákaznici Ditu. Dita Michálková měla v Suchánkově soukromou zubní ordinaci a Jitka věděla, že by si podle ní mohla řídit hodinky.

Dita vstoupila do dveří ve dvanáct hodin a pět minut. Na sobě měla bílé kalhoty a zpod svetru jí vykukoval bílý plášť. Nejspíš celou cestu běžela, protože byla zadýchaná a měla červené tváře. Ditě bylo sedmadvacet let, byla vysoká, štíhlá a bledá. Měla dlouhé zrzavé vlasy, které si dnes stáhla do ohonu, a nádherné čokoládové oči olemované tmavými řasami.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Půlnoční vrah.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.