Copyright © Karel Richter, 2003, 2017

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2017

ISBN epub 978-80-7565-018-4

ISBN mobi 978-80-7565-019-1

Věnováno hrdinným československým vojákům východní fronty i jejich veliteli s hlubokou úctou a obdivem k jejich bojovým zásluhám

Úvodem

Nezadržitelně plynoucí čas nás čím dál více vzdaluje od kruté zkušenosti, jakou byla pro svět druhá světová válka. Nejhroznější ze všech válek, které kdy postihly Evropu a svět. Zabila 50 milionů lidí a 35 milionům způsobila zranění, na něž mnozí předčasně zemřeli, anebo zmrzačeni uboze dožívali zbývající léta svého života. Nikdo nezměří neštěstí, jímž zdrtila bezpočet rodin. Prožitou úzkost, strach, hrůzy, strádání. Slzy prolité nad nenávratnou ztrátou nejbližších. Udávají se škody na majetku států i občanů, ale nikdo nedokáže vyčíslit škody, které utrpělo lidstvo zničením nenahraditelných kulturních památek, historických staveb, obrazů, soch, celých měst, muzeí i knihoven…

I u nás, v českých zemích, se vzpomíná na válku s hořkostí. Dosud mezi námi žijí lidé, kteří její vinou ztratili své drahé. Vždyť český a slovenský národ v ní společně zaplatily daň 360 000 mrtvých. Z každého tisíce obyvatel bylo zabito 25 lidí. To přece není málo. Ještě dnes potkáváme bývalé vojáky a partyzány, přímé účastníky války. Mnohé z nich s následky zranění…

Leckdo už nechce o válce slyšet ani slovo. Tím spíš, že toto prokletí lidstva je ve světě přítomno neustále a v nejrůznějších podobách, se všemi svými ukrutostmi. Ale i ta druhá světová válka, která je pro mladé generace čím dál tím vzdálenější historií, žije natrvalo v každém z nás, ať už si to uvědomujeme nebo ne. Vždyť byla i se všemi oběťmi a strastmi pro český národ jedinou cestou k osvobození z nacistické poroby a záchranou před úplnou germanizací a zničením. Jestliže se k ní vracíme, činíme tak proto, abychom se pokusili vypovědět o ní pravdu – v minulých desetiletích zčásti zamlčovanou, zčásti účelově měněnou a zčásti nezjištěnou – a vzdali zamlčovanou poctu hrdinům, kteří na sebe dobrovolně vzali to nadlidsky těžké břemeno s rizikem smrti či újmy na zdraví. A to proto, aby své vlasti zajistili rovnoprávné místo mezi svobodnými národy Evropy.

Není vinou významné části bojovníků za svobodu naší republiky, kterým bylo okolnostmi přisouzeno bojovat na východní frontě, že mnohé, čemuž věřili, se ukázalo planou iluzí. Nejsou vinni tím, že poválečný vývoj dospěl opět k nesvobodě, i když jiného druhu. Stejně nelze klást za vinu rudoarmějcům, že osvobození Československa, které stálo tolik životů, nebylo nezištné.

Rád bych při tom dodatečně ulevil svému svědomí a napravil vlastní podíl viny na tom, že pravda o našem východním odboji byla za vlády komunismu účelově zkreslována podle politických potřeb ÚV KSČ. Jako vědecký pracovník Vojenského historického ústavu jsem se ve svých statích a knihách, byť nerad, podřizoval směrnicím a požadavkům nadřízených vojenskopolitických a ideologických instancí. Přes bolestnou ztrátu ideálů, které se po vpádu vojsk Varšavské smlouvy ukázaly být zklamanými iluzemi a životním omylem, jsem neměl odvahu vyslovit mimo okruh spolehlivých přátel nahlas svůj zásadní nesouhlas s normalizační politikou a dobrovolně pak postoupit riziko existenční likvidace. Snad bych si mohl jako polehčující okolnost připsat účast na donkichotském pokusu o pravdivý, politickými tendencemi nezdeformovaný výklad novodobých československých dějin v duchu idejí Pražského jara, podniknutý spolu s kolegy a přáteli dr. O. Janečkem a M. Moulisem při spolupráci s tehdejším prezidentem Ludvíkem Svobodou na jeho pamětech Cestami života. Vysloužili jsme si všichni, včetně prezidenta, popuzený zákrok politbyra ÚV KSČ, které nás tři, jak uvedl G. Husák v osobním dopise L. Svobodovi z 5. 4. 1972, obvinilo z interpretace jeho vzpomínkového materiálu „v rozporu s marxistickou historiografií i významnými stranickými dokumenty posledního období“ a zneužití Svobodovy osoby k „propagování historických koncepcí a názorů, které narůstaly mezi našimi historiky v letech 1965–1969 a byly v rozporu s marxistickou historiografií jak u nás, tak i v socialistickém táboře“. Pouze obavy ze skandálu využitelného západní propagandou nás tehdy uchránily od nejtěžších postihů, i když charakteristiky v našich osobních spisech z nás učinily osoby vyžadující zesílený politický dohled. Tato kniha – i její druhý svazek Apokalypsa v Karpatech – je tedy dílčí splátkou celoživotního dluhu v mé osobní vojenskohistorické bilanci.

V tomto díle jsem se snažil s plným využitím názorové svobody, jíž jsem se naštěstí dožil, zobrazit trnitou cestu českých a slovenských vojáků úskalími východní fronty k hranicím vlasti. Chtěl jsem s využitím možností hlubšího poznání, které nám umožňuje časový odstup a zpřístupnění archivů, s neskonalou úctou a obdivem připomenout zásluhy vojáků v boji za svobodu naší vlasti na východní frontě. Leckdo z nich se mohl v názorech i činech dopustit bezděky pochybení z neznalosti toho, co o tehdejších poměrech víme dnes my. Tato dnes nepříjemně působící fakta nelze zamlčovat, abychom nepoškodili pravdivost líčení. Nutno pouze chápat, že leccos se tehdy zdálo jiné, než se dnes jeví nám.

Poté, co se v přiuralském Buzuluku zformoval první dobrovolnický prapor, který se proslavil u Sokolova, zrodila se brigáda, jež se zúčastnila těžkých bojů v rozsáhlých útočných operacích sovětské armády – kyjevské, žitomirsko-berdičevské, korsuň-ševčenkovské. V nich naši vojáci pomáhali osvobozovat rozsáhlé oblasti Ukrajiny. Kilometr za kilometrem si přitom razili cestu k československým hranicím. V jejich těsné blízkosti, na území tzv. české Volyně, se brigáda přílivem tamějších krajanů rozrostla v mohutný 1. čs. armádní sbor, připravující se k osvobození Československa.

Karel Richter

BOJ O SOKOLOVO

8. března 1943, jak účastníci bojů vzpomínají, byl pošmourný den, jaké bývají na rozhraní zimy a jara. Na polích ležel sníh, který v noci křehl mrazem a ve dne rozbředal. Ve stráni nad Sokolovem pomáhali lidé z vesnice našim vojákům dokončovat zákopy. Vojáci Jarošovy zesílené 1. roty přemáhali chvění napjatých nervů. Les táhnoucí se po obzoru hučel ozvěnou německých tankových motorů. Dál za ním v Taranovce, kde po pět dnů zadržovalo německou přesilu stěží dvě stě posledních vojáků 78. gardového pluku plukovníka Biljutina, toho dne ustalo temné hřmění dělostřelby. Na tomto úseku se hitlerovcům nezdařilo prorazit sovětskou obranu a postupovat k Charkovu, jak jim ukládal plán, kvůli kterému do Záporoží na štáb Mansteinovy skupiny armád Jih před nedávnem přijel sám Adolf Hitler.

Vše bylo důkladně promyšleno. Německé generalitě se po zkrušujících porážkách u Ostrogožska, Rossoše a Kastorného povedlo v horečném spěchu přeskupit síly. Ve snaze zabránit postupujícím sovětským vojskům v osvobození levobřežní Ukrajiny a odvrátit obklíčení, které jim hrozilo po ztrátě Charkova a proniknutí Rudé armády k Poltavě, Dněpropetrovsku a Záporoží, stáhli sem Němci všechny volné divize z jiných úseků fronty a také ze Západu, kde Anglo-Američané doposud odkládali otevření druhé fronty. Soustředili tak třicet divizí, z nichž byla skoro polovina tankových a motorizovaných. Chystali se k protiúderu. Podle Hitlerových představ měl být Charkov bitvou světodějného významu, která smyje skvrnu Stalingradu ze stejnokroje německého vojáka. Usmyslel si využít toho, že sovětská vojska, ženoucí fašisty od Stalingradu až za Charkov, jsou vyčerpána a oslabena tříměsíčními těžkými boji. V některých praporech zůstalo naživu sotva dvacet vojáků. Dvěma z brigád Rybalkovy 3. tankové armády zbylo po šesti bojeschopných tancích. Ztenčené početní stavy ani spotřebované zásoby materiálu se přitom nedaly doplnit tak záhy, jak bylo zapotřebí. Rudá armáda se příliš rychlým postupem vzdálila od svých zásobovacích základen. Bylo nutno pracně obnovovat silnice, železnice i mosty, které nepřítel za ústupu metodicky ničil. Chyběla i účinná letecká podpora. Stíhací a bitevní stroje nemohly přistávat na zdemolovaných letištích v prostoru bojů a k doletu z týlových základen nepostačovaly palivové nádrže.

To všechno znamenalo pro hitlerovce příležitost. Uplatnili svou krátkodobou převahu a drtivou silou svých tankových divizí se chystali k úderu. Pod Charkovem se jim dík mnohonásobné přesile podařilo podle plánu zatlačit prořídlé jednotky Jihozápadního frontu zpět k Severnímu Donci. Linie sovětské fronty se tak prohnula a v oblasti Charkova, kde sousední Voroněžský front dosud pokračoval v postupu, se počal rýsovat výběžek. Podobal se trnu zabodnutému do německých pozic. Hitlerovským generálům uzrávala šance, o které snili: uchopit tento trn do pevných kleští bočních úderů a uskřípnout. Celý Voroněžský front Rudé armády by tak byl obklíčen a zničen. Byla by to efektní pomsta za Stalingrad.

Jednou z čelistí oněch ocelových kleští měl být náhlý útok divizí 4. tankové armády na Charkov z jihu. Došlo k němu 2. března 1943. Československý samostatný polní prapor byl právě v Charkově. Dorazil sem den předtím po desetidenním vysilujícím pěším pochodu ze stanice Valujky, v mrazech, ale i sněhové mokrotě, která zábla v promočených botách, stepí bičovanou pichlavými chvosty vánic. Vojáci viděli vypálené vesnice, mrtvoly povražděných žen i dětí. Zatvrdili se ještě víc ve své nenávisti k fašismu a zamilovali si obětavé a dobromyslné Ukrajince, kteří se s nimi ochotně dělili o příbytky i o skrovný chléb. Leccos už věděli o tom, co všechno zažili tihle lidé od první světové války, revoluce a občanské války, přes těžká údobí válečného komunismu, kdy jim komisaři v kožených kabátech zabavovali všechno, co sklidili z polí, i ten poslední pytlík obilí pro obživu rodiny. Při žňových brigádách se někteří z našinců po troškách a šeptem někde o samotě, v bezpečném ústraní, beze svědků a pod příslibem mlčení dozvídali od prostých vesničanů neuvěřitelné věci o zvěrstvech násilné kolektivizace, hladomorech, zatýkání, odvlékání a střílení takzvaných nepřátel lidu, kteří byli většinou zcela nevinní. A nebyly to žádné výmysly nepřátel revoluce, ale pravda pravdoucí. Však o nich napsal slavný spisovatel Šolochov 4. dubna 1933 přímo Stalinovi v bláhové naději, že milovaný vůdce a hospodář svého lidu o tom neví: ,,...Loňského roku poslal oblastní výbor strany „zplnomocněnce“, soudruha Ovčinnikova, aby „urychlil“ kampaň dodávek. Ten učinil následující opatření: 1. zrekvíroval všechny zásoby obilí včetně „zálohy“, kterou dalo vedení kolchozů kolchozníkům na setbu pro příští sklizeň, 2. rozdělil po jednotlivých hospodářstvích dodávky, které dlužil každý kolchoz státu. Jaké byly výsledky těchto opatření? Když rekvizice začaly, pustili se rolníci do ukrývání a zakopávání obilí. Teď několik slov o číselných výsledcích všech těchto rekvizicí. Nalezené zrno: 5 930 metrických centů… A zde jsou některé metody, používané za účelem získání těch 593 tun, z nichž část byla zakopána… od roku 1918:

Metoda chladu. Kolchozník je svléknut a je dán „do chladu“, úplně nahý do stodoly. Často dávali „do chladu“ kolchozníky po celých brigádách. Metoda tepla. Nohy a okraje sukní se kolchoznicím polijí kerosinem a zapálí. Pak se oheň udusí a začne se nanovo… V kolchoze Napolovskij jistý Plotkin, „zplnomocněnec“ okresního výboru, nutil vyslýchané kolchozníky, aby si lehli na plotnu rozžhavenou do běla, a pak je „zchlazoval“ tím, že je nahé zavíral do stodoly… V kolchoze Lebjajenskij stavěli kolchozníky ke zdi a předstírali popravu…“

Za těchto okolností se českoslovenští vojáci nemohli divit, když se jim přihodilo to, co rotmistru Jiřímu Větvičkovi: „Stařík, který mě pozval do chalupy na hlt vodky, má husté šedivé vlasy, rozčísnuté vprostřed na pěšinku, a huňatý starodávný vous. Ve špinavé rubašce, převázané v pase motouzem, a v záplatovaných gatích neurčité barvy, z nichž uboze trčí rozpraskané bosé nohy, vypadá jako ožilá postava z časů bohatýra Muromce. Zatuchlou síňkou, páchnoucí chlévem a přecpanou harampádím, se vejde do pološeré jizby. V rohu se v mihotavém světle olejového kahánku tajuplně leskne mosazí vykládaná ikona, jíž se stařec nábožně uklání až po pás… „Posaď se!“ ukázal k dubové lavici u prostého stolu pokrytého popraskaným voskovaným plátnem. Z police nese baňatou láhev a dvě velké osmiboké sklenice z tlustého skla. „Snad se nebudeš žinýrovat, Čechoslováku, připít si se starým dědkem na lepší časy.“

„Proč bych se měl žinýrovat?“

„Žiju chudě, jak vidíš. To víš, žena umřela, děti se rozběhly do světa.“

Usedám s úsměvem a natahuji ruku po sklenici. „Se mnou si nemusíte dělat starost, já jsem taky z chudýho pytle, dědo.“

Sklenice se s cinknutím potkaly nad stolem a oba je najednou obracíme dnem nahoru. Děda si hřbetem ruky otřel vous. „Mně nemusíš nic říkat! Vím, že žijete dobře. Líp než my.“

„Jen počkejte, dědo, až bude po válce,“ chlácholím ho, „všecko se zlepší.“

„Jo, to by sem museli přijít Němci,“ zamručí stařec, „a udělat pořádek.“

Jako by do mě uhodil hrom. Zadívám se mu upřeně do tváře. Dělá si legraci? Tohle přece nemyslel vážně.

„Ech, Moskva je daleko, pánbůh vysoko, holoubku. Co ti jinak zbývá? Na co se máš těšit? Že to nějak doklepeš do hrobu… No, napij se.“ Dolil mi vrchovatě sklenici.“

„Ale hrome, dědo, Němci…“

„Co Němci! Jen ať přijdou, udělají pořádek!“

Opřel jsem se dlaněmi o stůl a naklonil se kupředu, přichystán vstát. „To by vám byli Němci milejší než…“ Starci se zkřivila tvář: „…než bolševici?“ skočil mi do řeči. S pružností, které bych se u něho nenadál, přiskočil k malému oknu v sroubené stěně a ukázal někam ven.

„Tady jsem měl pole! A tamhle! To byly moje pole!“ chraptí rozčilením a třese rukou a napřímeným ukazovákem. „Tři krávy! Koně! To všechno mi vzali! Syn jim to na selsovětu pověděl vod plic – a vodvezli ho na Sibiř. Žena se mi z toho utrápila a ze mě je hotovej žebrák! Žebrák! Opsal rukou vodorovný půlkruh. „Jen ať přijdou Němci, hůř mi nebude!“

Starcova tvář s pletivem pijáckých žilek žhne rudě, z bělošedých vousů a v kalných podnapilých očích se převaluje a vzdouvá zášť. Větvička se vypotácel z chalupy. Vodka se mu vrazila do hlavy a do nohou. Stařec vyběhl ze dveří. „Ej, kuda ty...?“

Taková byla odvrácená tvář sovětské vesnice, kterou ovšem ne všichni naši vojáci poznali bez příkras frází, hesel a obezřetných řečí. Tak, jak ji vykresluje třeba Solženicyn: „…Předválečná vesnice byla celá, v převážné většině, střízlivá, nesrovnatelně střízlivější než město. Vůbec nesdílela zbožštění tatíčka Stalina (a světové revoluce k tomu). Měla prostě zdravý rozum, dobře si pamatovala, jak jí slíbili půdu a pak ji zase sebrali. Jak žila, jedla, oblékala se, než přišly kolchozy, a jaké to bylo za kolchozů. Jak odvedli ze dvora telátko, ovečku, a dokonce i slepici. Jak hanobili a ničili kostely. Toho času v chalupách ještě nehrálo rádio, noviny četl tak jeden gramotný, a to ještě ne v každé vesnici, takže pro ruský venkov byli všichni ti Čankajškové, Mac Donaldové nebo Hitlerové stejně cizí nanicovatí panáci.“ A Solženicyn líčí výjev z 3. července 1941 na kterési vesnici, kde před kovárnou hlouček mužů poslouchá z reproduktoru Stalinův projev k národu. Žasnou, že tento doposud tak tvrdý a k ruským rolnickým slzám tak nelítostný tatíček je teď podle toho, co říká a jak dojatým hlasem, najednou zmatený a téměř plačící při oslovení národa Bratři a sestry! „Ech, kurvo,“ ulevil si nahlas jeden z kolchozníků a ukázal reproduktoru známé obscénní ruské gesto. „A tohle nechceš?“ A mužici se rozchechtali. „Kdybychom se ve všech vesnicích a všech očitých svědků ptali,“ pokračuje Solženicyn, „slyšeli bychom o desítkách tisíců takových a ještě onačejších případů.“

Taková byla nálada ruské vesnice na počátku války – to znamená i těch záložníků, co pili poslední půllitr na železniční zastávce a v prachu tancovali se svými milými. Navíc se na zemi řítila porážka, jakou ruský člověk nepamatoval, obrovské prostory za vesnicemi až k Moskvě a Leningradu a Volze okamžitě vypadly z dosahu kolchozní moci – a dost lhaní a retušování dějin! – ukázalo se, že republiky chtějí jen a jen nezávislost! Vesnice – jen a jen svobodu od kolchozů! Dělníci – svobodu od nevolnických vládních usnesení! A kdyby ti nově příchozí nebyli tak beznadějně tupí a nadutí, kdyby pro Velkoněmecko nevyužívali pohodlnou byrokratickou kolchozní správu, kdyby neměli v úmyslu něco tak hnusného, jako je kolonizace Ruska, tak by se byla národní myšlenka nevrátila tam, kde ji věčně utiskovali, a sotva by bývala byla příležitost oslavovat pětadvacetiletí ruského komunismu. (Také o partyzánech bude muset někdo jednou povědět, jak mezi ně okupovaní mužici zdaleka nešli z dobré vůle. Jak se ze začátku se zbraní bránili a nechtěli vydávat partyzánům obilí a dobytek.)

Připomeňme velký exodus obyvatelstva severního Kavkazu v lednu 1943 – kdo by mohl uvést analogii ze světových dějin? Aby obyvatelstvo, zejména zemědělské, houfně odcházelo s poraženým nepřítelem, s cizáky – jen aby nezůstalo u svých vítězů – kolony, kolony, kolony, kolony, v lítém lednovém mraze a větru... Tito lidé, kteří na vlastní kůži zakusili 24 let komunistického štěstí, věděli již v roce 1941 to, co nevěděl ještě nikdo na světě: že na celé planetě a v celých dějinách neexistoval režim krutější, krvavější a zároveň prohnanější a lstivější než režim bolševický, který se samozvaně prohlásil za „sovětský“. Zpočátku vítali německé vojáky květinami a chlebem a solí podle starého slovanského zvyku, ale Němci je záhy poučili, že v týrání a ukrutnostech si s bolševiky nijak nezadají. Ženy a starci v pobořených a vypálených vesnicích, do nichž českoslovenští vojáci na svém pochodu k frontě přicházeli, patřili k těm, kteří už věděli, že není kam utéct. Fašisti jako bolševici, všechno jeden čert…

V Charkově byl prapor v záloze velitele Voroněžského frontu. Vojáci si měli několik dní odpočinout. Počítalo se, že dostanou trofejní vozidla a proměněni v motorizovaný prapor posílí jednotky 3. tankové armády generála Rybalka, která již mezitím postoupila zhruba 60 kilometrů na jihozápad Charkova. Nečekaně prudký spád německého útoku 2. března však přivodil zvrat v dosavadních předpokladech. Charkov byl ohrožen. Generálporučík Kozlov, pověřený řízením obrany charkovského prostoru, spěšně organizoval zaujetí a vybudování obranné linie přibližně 30 kilometrů před městem podél řeky Mže od Merefy až ke Zmijevu.

Plukovník Svoboda převzal bojový úkol: Připravit se k vyražení na čáru řeky Mže, zaujmout obranu v úseku Timčenki, Mirgorod, Arťuchovka jako součást 25. gardové střelecké divize genmjr. Šafarenka. Šířka úseku 15 kilometrů se normálně dává plukům a někdy i divizím, ale za dané situace je prapor skoro o tisíci lidech značnou bojovou silou, uvážíme-li, že Biljutinův pluk v Taranovce má pětkrát méně vojáků a čelí útoku divize.

Rozkaz k pochodu byl dán 3. března ve 2 hodiny 30 minut. Byla studená sychravá noc, dul ledový vítr a padal sníh s deštěm. Prapor opustil město dvěma proudy. Jeden tvořila zesílená 2. rota. Směřoval na levý okraj obrany do Arťuchovky. Druhý, složený ze zbytku praporu, se přesunoval západněji a cílem mu byl Mirgorod, ležící přibližně v centru úseku. Zásluhou Biljutinových gardistů byl nepřítel zadržen u Taranovky. Bylo tak zažehnáno nebezpečí, že překročí řeku dříve, než československý prapor stačí zaujmout stanovenou čáru. Střetnutí za pochodu s nepřátelskými tankovými kolonami ve volném terénu, i když se s ním počítalo, neslibovalo praporu mnoho naděje na úspěch. Takto však určených prostorů dosáhly oba proudy po překonání více než třicetikilometrové vzdálenosti týž den v odpoledních hodinách.

Obhlídka terénu vnukla veliteli řešení: Na protějším břehu se krajina podobá žlabu, na jehož dně spočívá vesnice Sokolovo. Kdybychom se spokojili s vybudováním ohnisek obrany na levém břehu v Timčenkově, Mirgorodě a Arťuchovce a nechali nepřítele obsadit v klidu celý prostor před zamrzlou řekou, usadil by se pohodlně v Sokolovu. Odtud by ze skrytu kontroloval naši obranu pozorováním i palbou. Nerušeně by si vyhlédl nejslabší místo a tam by rychle a účinně udeřil. Jestliže však vysuneme obranu před řeku a vybudujeme naproti v Sokolovu silný opěrný bod, vznikne hráz, o kterou se roztříští nepřátelský postup. Vnutíme nepříteli boj, který ho oslabí dříve, než bude na druhém břehu. Velitel 25. gardové střelecké divize toto rozhodnutí schválil.

Velitelé i vojáci československého praporu věděli, že úkol není snadný. Oni také žádný snadný úkol nechtěli. Ale najednou na ně padla tíha odpovědnosti. Zastupují celý český a slovenský národ. Budou při své nezkušenosti rovnocennými bojovníky sovětským gardovým jednotkám? A dokážou se porvat s Němci, kteří jsou ostřílenými a otrlými válečníky? Obstojí v těžké bojové situaci? Neselžou? Nespadne jim srdce do kalhot, až se na ně pohrnou ti Hitlerovi zuřiví fanatici? Raději padnout, než se jim dostat do drápů. Ne, ne! Nejsme žádní zbabělci! Jen ať přijdou! Nepoděláme se před nimi strachy. Osvětář Fricek Reicin obcházel jednotky a řečnil: „Za žádnou cenu nesmíme zhanobit svou bojovou zástavu!“ Zbytečné řeči! Každý ví, že půjde do tuhého, všichni v sobě potlačují strach z nebezpečí, které se blíží, ale nikdo se k tomu nepřizná, a až to začne, budou na svých místech a udělají všechno, aby se ti zatracení Němčouři přes ně nedostali.

Nadporučík Jaroš sám požádal velitele, aby úkol obrany Sokolova byl svěřen jeho 1. rotě. Dostává na podporu šest těžkých kulometů, osm protitankových pušek a oba praporní protitankové kanony 45mm, z nichž jeden bude později stažen do Mirgorodu. Zato bude mít k dispozici dvě děla sovětské baterie pětačtyřicítek pod velením nadporučíka Mutleho a těsně před bojem, 8. března ráno, přijede do Sokolova po ledě další baterie sovětských šestasedmdesátek o čtyřech dělech. Jejím velitelem je nadporučík Filatov. Patří k dělostřeleckému oddílu kapitána Novikova, který byl přidělen k podpoře praporu. Kromě toho dostal Jaroš četu minometů, dvě družstva zákopníků a tři družstva samopalníků ppor. Sochora.

Rozkaz byl vydán 3. března 1943 na štábu praporu v cihlové přízemní budově školy v Mirgorodě. (Stojí tu podnes. V borovém lese nad školou lze dosud rozeznat v písečné půdě zákopy. Těsně u školy se křiví mohutná borovice. Kramle a železa zaražená do jejího kmene jsou památkou z oněch časů, kdy si důstojníci praporu udělali ze stromu pozorovatelnu.)

Druhý den v odpoledních hodinách vojáci 1. roty přešli po ledě na protější břeh do Sokolova. Pro všechny případy vstoupili do vesnice nejprve pátrači a po nich i skupinka bojového zajištění. Muži postupovali opatrně.

Anglické pláště a bíle natřené mělké anglické přilby obyvatele vyděsily. Pokládali československé vojáky v první chvíli za Maďary, jejich stejnokroje měly přibližně stejnou barvu.

Před úřadovnou vesnického sovětu držel stráž příslušník místní občanské milice. Živě si pamatuje na to leknutí, když se náhle přihnali kluci. „Němci!“ vyráželi ze sebe zadýchaně, oči navrch hlavy. „Jsou tady Němci!“ Strážný strhl z ramene pušku, běžel za caparty. Narazil na trojici vojáků. Dívali se do mapy, hlasitě se domlouvali nějakým cizím, neznámým jazykem. Prohlédl si je od hlavy k patě. Takové uniformy Němci přece nenosí. Ale naši taky ne. Strážný stál opodál, nevěděl, co počít. Vojáci si ho všimli a zamířili k němu. Tvářili se dobrotivě a hned se pustili do řeči. A rovnou ho také uklidnili prohlášením, že jsou Češi. Hledali podle mapy, kterým směrem je Zmijev a kde je Taranovka. Vyptávali se, jak daleko je vesnice Proletarskoje. Strážnému padl zvlášť do oka ten, co stál uprostřed. Přečníval své druhy nejméně o půl hlavy. Když později viděl fotografie nadporučíka Jaroše, uvědomil si, že to byl on. Docela určitě.

Po vsi se rozletělo, že to nejsou žádní nepřátelští vojáci, ale českoslovenští. Spojenci. Hned se jim dveře chalup otevíraly dokořán. Jaroš přidělil četám úseky. První četa nalevo, třetí uprostřed a druhá na pravém boku. Vojáci se pod dohledem ženistů okamžitě pustili do kopání zákopů. Místní lidé, většinou ženy, mládež a starci, jim ochotně pomáhali. Na polích dosud ležel sníh. Ve dne měkl a tál, v noci ho zase mráz vyztužil ledovým škraloupem. Země vespod byla dosud tvrdá jako kámen.

Na zahrádce u Šemetovy chalupy hloubili vojáci okop, snad pro lehký kulomet. Shora jej zakrývali křivými větvemi. Hospodář je chvíli z povzdálí pozoroval, pak přistoupil blíž:

„Tohle ne, chlapci, to tam nedávejte! To by vás nechránilo ani před kulkou z vintovky. Potřebujete pořádné klády.“

„No jo, otče, ale kde je vzít? Přece nechcete, abychom vám pokáceli zahradu?“

„Počkejte,“ řekl občan Šemet, starý partyzán ještě z revoluce. Popadl sekeru a dal se do bourání roubeného přístavku u vlastní chalupy. Vojáci udiveně kroutili hlavami, že mu není líto rozbořit vlastní stavení. Ale starý partyzán Šemet, který doufá, že už zase bude moci být na svou bolševickou minulost hrdý, spoléhá na to, že chalupa se po válce snadno postaví. Sovětská vláda mu to přičte k dobru. Možná, kdo ví, jak to zase všechno bude.

Dnes, po tolika letech, se mnohá historická fakta přetavila v legendy. Každá skrývá jadérko pravdy. Historik je musí složitě ověřovat a srovnávat, aby ho spolehlivě našel. Ale i ty legendy, tak jak je slyšíte z úst zdejších lidí, jsou přece jen odrazem událostí, které odvanul čas. Odrazem, v němž je něco víc než jen řetězec faktů.

„…Sestra mi řekla: Bude u vás na bytě nějaký voják. Potkala jsem se s ním na chodbě. Řekl mi: Zdrávstvujtě, chozjaječko! – Dal se do hovoru: Proč jste taková smutná? – Jak mám být veselá, takové starosti, muž na frontě, děti na krku a tady válka zase hrozí. – Chtěl mě honem nějak potěšit. Povídá: Večer si popovídáme. Přinesu nějaké fotografie na prohlížení, popijeme čaj… Nechal si u nás věci, ale už nepřišel. Když jsem po válce viděla v novinách fotografie, hned jsem ho poznala. Byl to Otakar Jaroš.“

„Ke mně si zase přišel Otakar Jaroš vypůjčit lampu. Bydlela jsem u kostela a oni měli štáb hned vedle. Seděli tam a pořád něco kreslili. Lampu jsem jim půjčila. Byli u nás víckrát, dala jsem jim najíst brambor, mléka.“

Zatím prapor přešel do sestavy 62. gardové střelecké divize generálmajora Zajceva, jejíž jednotky zaujímaly obranu vpravo. Ocitl se tak v nejzazším místě levého křídla Voroněžského frontu, zatímco 25. divize byla přičleněna k sousednímu Jihozápadnímu frontu.

Zpravodajský důstojník praporu Vojta Erban z příkazu velení praporu navázal styk s plukovníkem Biljutinem v Taranovce. Rozzuření nacisté tam podnikali útok za útokem. Šestkrát pronikli do kostela, který byl centrem obrany, a šestkrát je gvardějci protiútokem srazili zpět. Na železničním přejezdu u stanice Bespalovka z pětadvaceti vojáků poručíka Šironina dvacet padlo, ze zbylých nikdo nezůstal nezraněn. Sedmkrát braly nepřátelské tanky a pěchota postavení čety ztečí, pokaždé byly odraženy. V poslední chvíli přiběhla zbylým šironincům na pomoc posila. V předpolí doutnalo jedenáct zničených tanků a na sněhu se napočítalo víc než sto padlých útočníků.

Zprávy o hrdinství Biljutinových gvardějců povzbuzovaly naše vojáky v Sokolovu i v postaveních za řekou. V Mirgorodu budovala obranu 3. roty nadporučíka Janka, v Arťuchovce se opevnila 2. rota nadporučíka Kudliče. Tato tři místa tvořila obranný trojúhelník s hrotem nastaveným proti směru, odkud se čekal útok nepřítele. Mezi Mirgorodem a Arťuchovkou je sovchoz Repjachovka. Do zděného domu sovchozní správy se nastěhoval štáb praporu. Z podstřešního okénka bylo dalekohledem jasně vidět Sokolovo na druhém břehu i táhlý svah před ním s temným pruhem lesů na obzoru.

Pokusme si představit, co se tam v této chvíli děje. Velitel se svým zástupcem a náčelníkem štábu promýšlejí varianty boje. Jednu četu 3. roty vyčlenili jako zálohu praporu. Jejím úkolem bude co nejrychleji zasahovat tam, kde by hrozilo prolomení obrany. Uvažuje se, kde položit minová pole. Mají zatím málo děl, ale sovětské velení o tom ví. Generálplukovník F. I. Golikov oznamuje veliteli 3. tankové armády generálporučíku P. S. Rybalkovi: „Předávám vám pod vaše operační velení československou operační samostatnou vojenskou jednotku, která v 8 hodin ráno 3. března v plném počtu dorazila do prostoru Timčenki, Sokolovo, Arťuchovka. Jejím hlavním úkolem je bránit čáru na severním břehu řeky Mža v úseku Timčenki, Arťuchovka. (Z tohoto směru ji nepřesunujte, převezměte ji od Šafarenka a podřiďte sobě.) Velitel této jednotky, plukovník Svoboda, má 1 000 lidí s dobrou výzbrojí, ale málo protitankového dělostřelectva a vůbec nemá kanony 76.“

Z rozkazu vojenské rady frontu byl praporu postupně přidělen jeden oddíl 131. gardového dělostřeleckého pluku 62. gardové střelecké divize, dále baterie kaťuší 440. gardového oddílu, baterie 1245. protitankového dělostřeleckého pluku a baterie 69. gardového stíhacího protitankového dělostřeleckého pluku. Kolik děl to bylo celkem, se prozatím z dostupných pramenů nedá přesně odvodit. Zápis ve válečném deníku nasvědčuje, že baterie 69. gardového stíhacího dělostřeleckého pluku měla dvě děla. Ve vzpomínkách kapitána Novikova zjišťujeme: „Velel jsem v té době druhému dělostřeleckému oddílu 131. gardového dělostřeleckého pluku… Oddíl měl dvě baterie 76mm kanonů a jednu baterii 122mm houfnic. Celkem 12 hlavní.“

Novikovovi dělostřelci přijeli 7. března ráno z Merefy. Kapitán se ohlásil štábu praporu. Plukovník Svoboda mu vyložil situaci a úkol praporu a zeptal se: „Jak si představujete zasazení svého oddílu?“ Novikov navrhuje použít kanony k přímé střelbě a houfnice umístit v zakrytém palebném postavení. Baterii nadporučíka Filatova přidělit 1. rotě pro obranu Sokolova. Plukovník souhlasí. Nad mapou se pak radili, na které prostory před Sokolovem připravit přehradné palby. Kromě dělostřelců byl prapor posílen jednou sovětskou ženijní rotou, jejíž hlavní starostí bylo budování minových zátarasů.

Dunění děl za obzorem vpředu připomíná hrozivou blízkost fronty. Ale zároveň je svědectvím, že Biljutinovi gvardějci se doposud drží.

Osvětáři i velitelé v rotách povzbuzují vojáky a udržují vysokou morálku. Polní noviny vyzývají obránce Sokolova: „Držte pevně obranu svého úseku! Ve vašich rukou je msta za násilí na našich národech. Každý rozkaz plňte do posledního písmene. Berte si příklad z hrdinů krasnoarmějců, bojujících před námi a v našem sousedství.“

Před Merefou, asi dvanáct kilometrů vpravo, zuřily už několik dnů boje právě tak jako v Taranovce. Nikde se nepříteli nevedlo. Dalo se čekat, že zkusí prorazit přes Sokolovo. Skupiny Sochorových automatčíků vycházejí v noci daleko před postavení na průzkum. Zjišťují, kde je nepřítel, jak je silný a co dělá. Vypráví kapitán v záloze Korima, jeden z nejodvážnějších: „Já, Černý, Golian… asi pět nás bylo, přišli jsme do jedné vesnice u Taranovky. Hledali jsme německý štáb. Poznalo se to podle drátů. Bylo už k ránu. Zašli jsme do první chlupy. Byly tam nějaké dvě ženské. Daly nám studené brambory – měli jsme hlad. Prozradily nám, že ve vesnici jsou Němci, a taky nám ukázaly, kde jsou v lese rozmístěny tanky. Poslal jsem tam jednoho muže, aby to obhlédl. Ty ženské nám zatím přivábily dva Němce. Chtěli jsme přivést zajatce. Ale tihle byli vzpurní. Chlapi jako hory, mířili jsme na ně, ale oni házeli hlavami, že nic neřeknou. Dobrovolně s námi nechtěli jít. Bylo nebezpečí, že nás ještě prozradí, tak jsme je museli potichu zlikvidovat v lesíku za stohem. To už jsme věděli, jak je to s těmi tanky. Vracíme se, abychom to ohlásili Jarošovi. Došli jsme k chutoru poblíž Sokolova, bylo to pět chalup. Někdo zasykl: Němci! Zalehli jsme u kompostu. Ale už nás zahlídli. Poslal jsem Pepíka Černého, ať upaluje úžlabinou do Sokolova a podá zprávu. Měl z nás ze všech nejrychlejší běhy. Sotva uběhl kus cesty, narazil na německý průzkum. Sedm chlapů. Vraceli se od Sokolova, tady už se cítili v bezpečí. Šli v hloučku, ani se nekryli. Pepík padl rychle na zem, měl je šikovně z boku, jak se přiblížili, vyskočil do pokleku a už je kosil plnými dávkami. Hrozný zmatek. Na náš se zatím hnala jiná četa, utíkali jsme řídkým lesem. Golian hodil stranou dva granáty a my jsme uhnuli do opačného směru. Němce to zmýlilo. Šli po zvuku výbuchů, kropili les ze samopalů, ale my jsme už sbíhali po stráni k Sokolovu…“

Nadporučík Jaroš zatím v chalupě pár kroků od kostela spolu s nadporučíkem Lomem a Sedláčkem sklánějí hlavy nad mapou. Podporučíku MUDr. Scheerovi, jehož úkolem je s družstvem sanitářek zachraňovat raněné, utkví v paměti smysl velitelských monologů, které vedl Jaroš: „Kostel bude centrem obrany. Ať přijdou odkudkoli, musíme se připravit na kruhovou obranu. Kdyby bylo nejhůř, stahovat se za boje ke kostelu, každý krok dopředu musí fricové pořádně zaplatit, a hlavně držet kostel – jako to dělají v Taranovce, to je ono.“ Náhle se obrátil na lékaře a řekl: „Co je, doktore? Potřebuješ něco? Jestli to může chvíli počkat, my to tady musíme…“ Ovšemže doktor počkal. Zatím přemýšlel, jaká změna se stala s tímto tvrdým, vojácky otužilým velitelem. Býval vždycky chladný a přísný. Nemíval ve zvyku jednat s lidmi v rukavičkách. Uměl dělat vojnu jako řemen. Jeho výrazným rysem bývala vždycky zdravá ctižádost. Byl to člověk přímo nabitý silou svalů a vůle. Lidské dynamo. Vynakládat tuto sílu bylo jeho životní potřebou. Působilo mu to radost a uspokojení. Dostat těžký úkol, to byla pro něho příležitost, aby ukázal, co dovede. Někomu se může zdát nepochopitelné, že sám požádal, aby mu byla svěřena obrana Sokolova. Nadporučíku Arminu Scheerovi, který byl jako lékař citlivější na registrování psychických stavů, neuniklo podivuhodné zanícení, které se zračilo v Jarošově tváři. Dokonce i za boje. Pochopil: Tohoto člověka boj neděsí, je to jeho přirozený živel.

Zprávy průzkumu ukazovaly jasně, že nepřítel přemisťuje svou údernou sílu z Taranovky směrem k Sokolovu. Množily se šarvátky průzkumných hlídek. 7. března v 13.15 hod. pronikly dva nepřátelské tanky k chutoru Pervomajskij, necelých deset kilometrů před Sokolovem. Přibližně za hodinu odtud zaútočily na sovětskou pěchotu, ale útok byl odražen. Téměř současně čtveřice tanků vyrazila z blízkého chutoru Džgun. Sovětští obránci se stahují před Sokolovo. Dvě z průzkumných hlídek československého praporu se střetají s postupujícím nepřítelem v lesích u železniční trati vedoucí z Taranovky. K našim vojákům se připojila trojice rudoarmějců. Dva z nich padli a jeden je raněný. Třetí průzkumná hlídka je napadena silnou nepřátelskou minometnou palbou v sovchozu jihovýchodně od stanice Borki. V 15.30 zjišťují českoslovenští průzkumníci 12 tanků a 300 mužů přímo ve směru od Taranovky u vesnice Progonja. Hitlerovci se blíží. V 16.15 hod. se napravo od Sokolova tři nepřátelské tanky spustily do údolí a kolmo přes cestu z Merefy se ženou rovnou na dřevěný most k osadě Timčenki v těsné blízkosti Mirgorodu. Vesnice byla zpočátku zahrnuta do naší obrany. Za prvními třemi tanky jede v koloně dalších dvacet. Nepřátelský průzkum chce vyzkoušet sílu obrany za řekou. K mostu přibíhají postavičky vojáků, odpalují nálože. Těsně před tanky vyletí most s hromovým výbuchem do vzduchu. Zahoukaly kanony z Mirgorodu. Jeden z německých tanků vzplanul. Ostatní rychle obracejí. Jedou na Sokolovo. Tanky se vracejí. V postaveních praporu je bojová pohotovost, praporní záloha se rozmisťuje v zákopech u velitelského stanoviště.

Také nadporučík Jaroš je připraven. Na pravém okraji osady jsou již vyhloubeny zákopy 2. čety. Na stráni před vesnicí na ně navazují pozice 3. čety. Levý bok brání Růžičkova 1. četa. Každá z čet dostala dva těžké kulomety. Hlavní přístupy jsou přehrazeny minovými zátarasy. Osm protitankových pušek je rovnoměrně rozmístěno všude, kde se dá čekat útok. Sovětský nadporučík Mutle se svými dělostřelci zaujal postavení spíše vlevo ve směru na Taranovku. Jsou to patrně dvě děla, o kterých mluví válečný deník, že byla 4. března přidělena pod velením nadporučíka 1. rotě. Tvořili ji 4 důstojníci a 30 mužů. Z našich dvou pětačtyřicítek však podle zápisu v deníku byla jedna odvelena do Mirgorodu. Velel jí desátník Rudolf Šimáček.

Nesmíme zapomenout na minomety. Přímo ve vsi byly připraveny k palbě tři z nich ráže 50 mm. Vzadu v lese číhaly další tři, jen o něco mohutnější – ráže 82 mm. Vojáci v zákopech měli většinou samonabíjecí pušky, které sypaly dávky bezmála jako lehký kulomet. Ale i obyčejná opakovací puška, které Rusové říkali vintovka, byla v rukou dobrých střelců osvědčenou zbraní. Pro boj s pěchotou měli vojáci na opascích ruční granáty a proti tankům těžké protitankové granáty. Kromě toho bylo u roty 24 lehkých kulometů typu Děgtarev.

Je ráno 8. března. Za svítání přijela přes zmrzlou řeku rovnou ke kostelu čtveřice děl tažených huňatými koníky. 5. baterie nadporučíka Filatova. Těžké šedivé nebe viselo nad vesnicí. V Taranovce utichlo hřímání palby. V lesích na obzoru zlověstně zaznívá vzdálený hukot tankových motorů. Jak když se schyluje k bouřce. V Sokolovu se ještě místy pracuje na zákopech. Na zvonici kostela Jarošův pozorovatel svobodník Hugo Redisch tiskne k očím dalekohled.

Nadporučík Jaroš ještě obhlíží zákopy před kostelem. Filatovovi dělostřelci rozmisťují svá děla, maskují je větvemi. Jsou to staří fronťáci, mají pro strach uděláno. Žertují s děvčaty z rotní ošetřovny: „Všechno nejlepší k Mezinárodnímu dni žen! Dárky od nás dostanete až po válce.“

Korimova parta se vrací z nočního průzkumu. Nadporučík Jaroš stojí u kostela, vyslechne jejich hlášení. Němci připravují útok. Zprávy jsou přesné, velitel roty je spokojen. Posílá průzkumníky, ať si jdou lehnout.

Kolem jedenácté se rozpoutala přestřelka v chutoru Pervomajskij, těsně před Sokolovem. Družstvo československých automatčíků tam bylo obklíčeno Němci. Podporučík Sochor s dvěma dalšími družstvy jim přispěchal na pomoc. Probili se a stáhli se k Sokolovu. Budou tvořit zálohu velitele roty, připravenou v zákopech u kostela k akci. Ještě z Arťuchovky přijde posílit obránce jedna četa 2. roty. Tři sta padesát vojáků v Sokolově čeká útok. Napětí jim rozehrává nervy, ale nechtějí to dát na sobě znát.

V poledne se rozdávala menáž i s přídělem vodky. Střelec lehkého kulometu Michal Kovtan na pravém boku obrany se rozhodl, že si svou dávku vypije raději hned, třeba už později nebude čas. Měl pravdu. Ve 13.30 hod. se náhle docela vpravo, ze směru od Kononěnkova, vynořily na čáře obzoru nepřátelské tanky. Ve válečném deníku se uvádí, že jich bylo čtrnáct. Jedou k vesnici. Nadporučík Jaroš je v té chvíli s nadporučíkem Sedláčkem na pozorovatelně. S nimi je tam kromě pozorovatele ještě radista a snad i telefonista. Pokusme se doplnit lakonické záznamy deníku údaji ze vzpomínek účastníků.

Na věži byl telefon. Jaroš volal četám: „Nepřítel útočí zprava, zahajte palbu!“ A vzápětí hlásil útok na štáb praporu. Radista navazuje spojení: „Bohuš, Bohuš, já Olga, útok nepřátelských tanků, přepínám.“ Ale i prapor má oči. Německé tanky je zřetelně vidět z pozorovatelny na stromě i z vikýře štábu. Patrně byl vydán rozkaz k spuštění palebné přehrady. Také děla v Sokolově vypálila první rány. Granáty dopadají mezi tanky, ze země tryskají proudy hlíny, oheň a kouř. Hlouček průzkumníků Bernarda Bražiny je v tom okamžiku na kraji lesa před Sokolovem. Mají nepřátelské tanky na dosah ruky, ale jsou bezmocní. Vidí však jenom tři. Ostatní se drží patrně trochu vzadu. Všechny pálí z kanonů. Ženy a děti, které pracovaly na zákopech, prchají v rachotu palby do vesnice. Na ošetřovnu přicházejí první ranění.

Když se dým výbuchů rozplyne, naskytne se obráncům radostný pohled. Formace tanků jede zpět do výchozího prostoru, jenom ty tři vpředu zůstávají stát. Valí se z nich kouř. Otvírají se příklopy, vylézají černě odění tankisté a vzdalují se. Vojáci v zákopech jásají: „Hurá, dostali to!“ Jarošovi se to však nějak nechce líbit. Jako by tušil, že s těmi tanky něco není v pořádku. Ale i jeho zaplaví všeobecné rozjaření. Záhy se ukáže, že jde o válečnou lest. Kouř obstaraly dýmovnice. V korbách zůstali střelci a řidiči. Jejich periskopy nyní zjišťují odpory a zaměřují cíle.

V té době Jaroš ohlásil praporu výsledek boje: útok odražen, vcelku beze ztrát. Možná se zmínil i o těch třech zasažených tancích. Velitel ho upozornil, že to byl podle všeho průzkum bojem a že útok teprve přijde. Následovaly povely četám. Doktorovi nařizuje, aby ošetřovnu, která je příliš vpředu, přestěhoval dozadu, do kostela.

Jak dlouho trvalo ticho před bouří, je dnes nesnadné určit. Podle válečného deníku vyjelo v 15.20 hod. přibližně z téhož směru úhlopříčkou k Sokolovu pět útočících tanků a vzápětí šest dalších. Vtom ožila trojice zdánlivě vyřazených tanků na svahu vpravo. Zaduněly mířené rány z děl. Zřejmě byly vyřazeny důležité odpory. Rotmistr Němec spatřil, jak bylo zasaženo jedno ze sovětských děl. Totéž tvrdí střelec Kovtan z jeho čety. Navíc viděl, že byl přímým zásahem zničen těžký kulomet. Asi Kománkův. Jediný těžký kulomet, který střílel na pravé straně obrany, dokud mu střepina nepoškodila závěr, byl kulomet Menachovského. Sám střelec o tom po válce vyprávěl:
„Byl jsem v sestavě Němcovy čety na pravém křídle v palebném srubu zakrytém kabinou. Odtud vedl spojovací zákop k chalupě. Za ní jsme měli muniční stanoviště. Tři vojáci tam plnili pásy. Kulomet jsme měli nastavený rovnoběžně se směrem útoku, proto když Němci vyrazili, my jsme je střílnou neviděli. Přenesli jsme kulomet do spojovacího zákopu. To nás zachránilo. Němci pálili na srub a ne do nás. Proto jsme se mohli dlouho držet, kdežto Kománek to dostal hned naplno.“

Německé tanky jedou k vesnici. A za nimi obrněné transportéry s pěchotou. Zasypávají obránce palbou z děl, kulometů i minometů, umístěných na transportérech. Umlčely řadu protitankových zbraní. Obranná sestava utrpěla trhlinu. Dělostřelectvo i kaťuše z postavení za řekou spustily palebnou přehradu. Palbu zahájili i obránci Sokolova. Četná nepřátelská vozidla vzplanula, ale jednotlivým tankům se povedlo projet ke krajním stavením. Plamenomety chrlí dlouhé jazyky ohně. Zapalují slaměné střechy. Pěchota se vyhrnula ze zadních dvířek transportérů, ale v lijáku střel zakolísá, vojáci zalehávají do sněhu. Poddůstojníci řvou: „Vorwärts!“ Tanky si bez pěšáků hlouběji do vesnice netroufají. Motají se mezi hořícími chalupami, mžourají krátkozrace štěrbinami průzorů a snaží se kulomety a kanony likvidovat palebná ohniska.

Nadporučík Jaroš z věže kostela vidí, co se stalo. Hryže si rty a kleje, ale zachovává si přehled. Přední okraj je prolomen. Musí zasadit zálohu a ucpat trhlinu. Dává rozkaz podporučíku Sochorovi, aby se svými samopalníky odrazil nepřátelskou pěchotu a ničil tanky granáty a zápalnými lahvemi. Sochor si narazil beranici až na uši a křičí: „Vpřed!“ Palba se slévá v mohutný hukot, jehož intenzita se převaluje jako mořské vlny. Bouchají protitankové pušky, ale jejich střely nestačí na čelní pancíře německých tanků, je třeba mířit do průzorů, na pásy a boky koreb. Nadporučík Sedláček běží nalevo, aby z Jarošova rozkazu zajistil přemístění palby protitankových kanonů. Podporučík Frank ještě s jedním mužem zapřahají koně k naší jediné pětačtyřicítce. Chtějí ji rychle odtáhnout na jiné místo. Nevšimli si, že zezadu na ně najíždí tank. Zahynou pod jeho pásy.

A samopalníci útočí. Četař Brodavka se svým družstvem zadržel houf fašistů, který se dere do vsi. Desítky nepřátel padají. Všichni vojáci Brodavkova družstva však v boji hynou. Podporučík Sochor právě zničil protitankovým granátem transportér. V běhu se kryje za stěnou chalupy. Za rohem vyskočil Němec. Stojí na krok od sebe, jeden na druhého míří samopalem. Sochor chce prudkým pohybem ruky odrazit zbraň stranou, ale Němec stiskne spoušť. Sochor ucítil palčivou bolest v paži. Kdosi z průzkumníků přiskočil a sráží fašistu pažbou. Vložil do úderu tolik síly, že mu v ruce zůstala jen hlaveň. Sochor jde zpátky ke kostelu, kam doktor Scheer s třemi sanitářkami už mezitím přestěhovali obvaziště. Samopalníci zatím pokračují v boji.

Vtom hlásí Redisch nadporučíku Jarošovi nájezd druhé vlny tanků zpředu. Nacisté uplatnili svůj oblíbený klešťovitý úder. Jaroš má ještě v záloze Stejskalovu četu od druhé roty. Pošle ji do boje. Četa chrabře brání určené postavení. Až na šest mužů všichni i s velitelem padnou. Vesnice se proměnila v peklo. V plamenech a kouři přebíhají temné, skoro přízračné siluety postav. Rány z děl, třesk samopalů a kulometů. Dunění, lomoz a skřípot jedoucích tanků, řev motorů. Někde vpředu padl nadporučík Lom, velitel kulometné roty. Oblíbený velitel a dobrý chlap. Řídil boj v jednom z uzlů odporu, na který směřoval hlavní nápor tanků. I v situaci, kdy obrana byla drcena pancéři, chladnokrevně usměrňoval palbu. Když opodál zahynula obsluha protitankové pušky, vrhl se k opuštěné zbrani, stačil ještě zasáhnout jeden z tanků, ale další ho rozmačkal svými pásy. Padl i rotmistr František Růžička, velitel 1. čety. Dostal rozkaz podpořit sousední jednotku. Se svými vojáky statečně čelil náporu. Střela ho zasáhla, když vyskakoval z hořícího domu.

Ve vesnici jsou dosud lidé. Vojáci sice před bojem obíhali domy a vyzývali obyvatelstvo, aby odešlo za řeku, ale někteří neuposlechli. Nechtělo se jim nechat všeho a jít. Choulili se ve sklepech, doufali, že přečkají boj. „Strýčku, zaženete Němce?“ ptá se čtrnáctiletá Lydie plačtivým, ustrašeným hláskem jednoho z dvojice samopalníku, kteří zalehli těsně u vchodu do jejich sklepa a střílejí ze samopalů. Vojáci ji uklidňují. Za pár minut jeden z nich padne a druhý s obličejem v krvi se doplazil do sklípku.

Korimovi chlapci se rvou na kraji vesnice jako lvi. Toto je vzpomínka Josef Černého, jednoho z nich: „V pichlavém čoudu hořících chalup jsme se drali dopředu. Pro prach a dým nebylo možno ani pořádně dýchat. Mrak hustého kouře, který občas protrhávaly šlehající plameny, zavalil celou krajinu nad Sokolovem. Proti mně se najednou vyřítilo šest pancéřových oblud, hřmících výstřely z kanonů a dávkami z kulometů. Jejich plamenomety chrlily ohnivé jazyky, které zapalovaly všechno, co ještě v plamenech nebylo. Uskočil jsem za rozbořenou stěnu domku a připravil si granáty a láhev s hořlavinou. Odjistil jsem protitankový granát, nadzvedl se a vrhl ho vpřed. Vybuchl přímo pod housenkovým pásem. Tank se na místě otočil a fontána země a kamení vylétla do vzduchu. Z tanku vyšlehl plamen. Když jeho osádka vyskakovala, posílal jsem jednoho po druhém samopalem k zemi…“

Později, už za soumraku, zaslechne Josef Černý skřípavý rachot tankových pásů. Prudce se otočí. Úzkou uličkou přijíždí obrněný transportér. Zajíždí k zahradě mezi osamělé dohořívající domky. V korbě transportéru sedí namačkáni hitlerovci. Samopalník Černý přeskočí pobořenou zídku, kryt clonou kouře několika skoky proběhne hořícím domkem a dříve, než se hitlerovci vysypou z transportéru, hodí mezi ně granát. Za své hrdinství dostane Řád rudého praporu, Československý válečný kříž a hodnost desátníka.

Tato epizoda se seběhla už po Jarošově smrti. Vraťme se ještě zpátky. Hitlerovci se krok za krokem probíjejí do vesnice. Jaroš už nemá rezervy, které by vrhl do protizteče. Zbývá poslední možnost, s kterou počítal: kruhová obrana. Vydal rozkazy. I v těchto chvílích je klidný a rozhodný. Sevřené rty a napjatý výraz tváře prozrazují soustředění a odhodlanost.

Situaci dokresluje vzpomínka nadporučíka Filatova: „Začal jsem střílet někdy v půl čtvrté. Kaťuše vystřelily a hned ujely. Trochu dříve zahájil palbu Novikov přes řeku Mža, zapálil jeden tank a transportér. Plukovník Svoboda mu tenkrát poklepal na rameno: Dobře bojuješ… Tanky šly ve dvou řadách klínem a za nimi pěchota na transportérech. Kryly se navzájem z boku. Palbu zahájil Mutle, upoutal tím pozornost nepřítele. Za chvíli zbyl Mutlemu jediný kanon. Sundali jsme z děl výplet a spustili palbu. Hned se jeden tank začal otáčet na místě. Druhému jsme poškodili věž. Ostatní pálily na nás. Odkryly si boky a Sedláčkovi tankoborníci jich pár zapálili. Valil se ohromný kouř. Já střílel do toho kouře. Pak naše kanony dostaly zásah. Ze čtyřiašedesáti lidí jsem ztratil padesát osm. U jednoho děla se roztrhla hlaveň. Jenom z jednoho se dalo střílet, bylo jen trochu poškozené. Tehdy byl taky raněn Jaroš. Vím, že dal Špíglovi rozkaz, aby se přemístil s kulometem o něco dopředu. Zatím přiběhl jeden kovář a nějaký technik od Novikova. Opravili kanon. Bylo nás pět a měli jsme dvacet nábojů. Začali jsme znovu střílet. Do toho kouře pálil i Špígl. Byly tam německé tanky a útočily. Pak najednou nějaký tank najel na náš kanon a odněkud vystřelilo dělo. Tlaková vlna nás odhodila, já jsem upadl a všichni jsme byli omráčeni. To mohlo být tak pět hodin. Když jsem se probral, někdo mě táhl za kalhoty. Slyšel jsem vykřikovat: Kombat! Ten, co mě táhl, byl staršina, měl rozseknuté čelo, obličej samou krev. Vůbec neviděl. Já neměl čepici, hmatám kolem sebe a nahmátl jsem stopu housenkového pásu. Tank musel přejet sotva půl metru vedle mne. Narazil jsem si čepici. Kus dál ležel kovář, krvácel z úst, umíral. Přeražený telegrafní sloup mu rozmačkal hrudník. Já měl vytržený rukáv, ochrnutou ruku a střepiny v prsou. Ale bolest jsem necítil. Jako bych ani nebyl raněný. Otřel jsem staršinovi krev z obličeje. Ptám se ho: Vidíš něco? Vtom před námi vrazil tank do chalupy, projel až do světnice a začal střílet na baterii za řekou. Přemýšleli jsme, co dělat. Připlazili jsme se zezadu k tanku. Viděli jsme zabitého Čecha, u pasu měl protitankový granát. Já měl u sebe zápalnou láhev. Stále jsem byl ještě otřesen. Na cestě byl trychtýř od výbuchu granátu. Vlezli jsme do něj. Začalo trochu sněžit. Tank pořád střílel, měl přitom spuštěný motor. Staršina, velký silný chlap, se vzepřel na ruce a pravičkou hodil granát pod tank. Tank poskočil. Někdo z osádky chtěl otevřít příklopy, ale nad sebou měl trámy chalupy. Chtěl jsem po něm vystřelit ze samopalu, ale ruku jsem měl úplně bez vlády a tak se třásla, že to nešlo. Když jsme viděli, že tankisté nemohou vylézt, staršina vrazil zápalnou láhev do výfuku, tank začal hořet, chytla i chalupa. Tank vybuchl. Nám se nic nestalo, skrčili jsme se v jámě. Dvě Češky sanitářky nás našly a ošetřily…“

Filatovův příběh ilustruje krutost boje. Ale co bylo s nadporučíkem Jarošem? Podle četných svědectví neopustil svou pozorovatelnu. Stál v nejprudší palbě v okenním výklenku, dalekohledem sledoval boj a vydával rozkazy. Brzy vysadila rádiová stanice. Podle záznamu ve válečném deníku stačila ještě ohlásit těžké ztráty 2. čety na pravém křídle. Spojař Gramiš, který na druhém břehu udržoval rádiové spojení s 1. rotou, po marných pokusech dohovořit se se stanicí Olga se vydal přes řeku do Sokolova. Střely ťukaly do zdi zvonice. Spojař Tůma prý řekl: „Pane nadporučíku, neriskujte, kryjte se!“ Jaroš nedbal. Někdy v té době se ozval na věži polní telefon. Volal velitel praporu.

„Nazdar, Otakare! Jak je tam?“

„Zle. Dostávají se do středu, ke kostelu…“

„Posílám ti Voráčkovu četu a deset tanků nastupuje… Ustoupit nesmíš!“

„Rozumím. Posíláte Voráčovu četu a deset tanků nastupuje. Neustoupím.“

V tom okamžiku bylo přerváno spojení. Na věži explodoval dělostřelecký granát. Redisch je smrtelně raněn, má ránu na čele. Jaroš popadne samopal a běží po schodech zvonice dolů. Podporučík doktor Scheer dole se sanitářkami obvazuje raněné vojáky, všimne si krvácející rány na Jarošově čele, chytí ho za ruku, chce ho ošetřit. Jaroš se vyškubne, běží ven. Vzápětí se vrací, letí po schodech zvonice vzhůru. Znovu pádí dolů, samopal v ruce. Tehdy ho viděl doktor naposledy.

Za chvíli Jaroš padl. Řada lidí tvrdí, že viděla jeho smrt. Není třeba je podezírat, že by si vymýšleli. V horečce bojového vzrušení a neustálého nebezpečí ulpívali ve vědomí lidí jen kaleidoskopické střepy dění, které je obklopovalo a divoce vířilo kolem nich. Paměť je postupem času rozptyluje a mísí s jinými zážitky, může zaměnit osoby, místa, dobu. Jeden viděl Jaroše, jak vstoje před kostelem pálí z automatické pušky a zasažen padá. Jiný ho spatřil před vchodem kostela, právě když na prostranství k hlavnímu vchodu přijel německý tank. Jaroš odpínal od opasku svazek granátů, chtěl mu je hodit pod pásy, ale dostal dávku z tankového kulometu a sesul se k zemi. Tank na něj najížděl, vtom vybuchly Jarošovy granáty. Svědka tohoto výjevu výbuch zasypal v okopu blízko vchodu. Když se probral, viděl jen poškozený tank a kráter po výbuchu granátů.

Korima, který se se svým samopalným družstvem dlouho držel v chalupách na kraji vesnice, vysílá Josefa Černého, aby navázal spojení s četařem Švajkou. Voják se za chvíli vrátil, že cesta ke kostelu je odříznuta. Korima to zkusil sám. Na ulici narazil na Němce. Šli v houfech, měli krátké černé blůzy a lodičky. Křičeli na něj: „Komm her!“ Ale on dělal, že neslyší, a běžel mezi chalupami. Nestříleli po něm, protože si v tom kouři nemohli být jisti, jestli to není jejich voják. Doběhl do blízkosti kostela a viděl bezvládnou postavu visící z okna věže. Poznal v ní Redische. Jaroše zahlédl před kostelem blízko kostelníkova domku, jak dává rozkazy vojákům. Kolem kostela byly mělké zákopy. Jaroš tam organizoval obranu. Padnout ho neviděl. Vydal se zpátky ke svým chlapcům. Slyšel jen, že dostal z kulometu plnou dávku.

Prostě zní vyprávění vojína Boháčka. Dělal pozorovatele. Měl stanoviště na střeše větrného mlýna. Bylo zle, valily se tanky a velitel čety je neměl čím zastavit. Posílá Demetera Boháčka k Jarošovi pro rozkazy. Boháček se ohlásil a udýchaně ze sebe vypravil, co mu bylo uloženo. Jaroš si postavil nohu na schod u vchodu a na koleni píše pro velitele čety pár řádek vzkazu. Kolem hvízdají střely, trhají se miny a granáty. Boháček se s obavou rozhlíží. Osmělí se:

„Pane nadporučíku, pojďte raději dovnitř, tady nás může něco trefit.“

Jaroš se ušklíbl: „Podívej, Boháčku, jestli nás to má trefit, tak nás to trefí tam jako tady.“ Sotva prý to dořekl, vyjel za chalupou tank a pálil z kulometu. Jaroš, zasažen dávkou šikmo přes prsa, padl na zem. Boháček se k němu vrhl: „Pane nadporučík, pane nadporučík!“ Ale z Jarošových rtů vycházelo už jen smrtelné chrčení. Boháčkovi šlehl v mozku strach, dal se na útěk. Nepochybné je, že velitele obrany Sokolova zastihla smrt na prostranství před kostelem, kde organizoval boj na křídle obrany. Na to vzpomíná Erich Falter, tehdy četař, později povýšený na podporučíka: „…Silná palba z německých tanků, zapálení okrajových domů Sokolova tankovými plamenomety, první ranění a mrtví. To byl začátek boje. Nikdy nezapomenu na přímý zásah německého tankového děla do stanoviště těžkého kulometu rotmistra Kománka, na smrt četaře Žůra. Byl to krajan z Frýdku-Místku. Hodně jsme spolu kamarádili již v Buzuluku. Byl velmi těžce raněn granátovou střepinou do břicha. Nemohlo se s ním ani pohnout. Přiskočil jsem k němu s desátnicí Friedmanovou, abychom ho obvázali, ale naše pomoc byla bezúčelná a marná. Poprosil nás, abychom ho přikryli pláštěm a dali mu do úst zapálenou cigaretu. Pak skonal… Mezitím se boj rozpoutal v plné síle, nacisté dosáhli okraje vesnice a našeho postavení. Bylo velmi zřetelně slyšet německé povely a obzor byl ozářen hořícími domy Sokolova… Velitel čety byl lehce raněn do krku, ale nedbal na to a snažil se za každou cenu navázat spojení s velitelem roty. Němci totiž pronikli do středu vesnice a naši četu odřízli od ostatních částí roty…“

Velitel 2. čety, rotmistr Němec, se nakonec dostal ke kostelu. Jeho četa ustupovala a bránila jednotlivé chalupy. Doktor se sanitářkou mu ošetřili ránu na krku. Jaroš mu řekl: „Tak jsi to dostal první.“

Rotmistr Němec se vracel ke své četě. Od řeky přibíhali udýchaní vojáci rotmistra Hynka Voráče. Záloha, kterou vyslal na pomoc Jarošovi velitel praporu. Hynek Voráč, podsaditý hanácký poctivec s pomněnkově modrýma očima. Den předtím mu velitel oznámil, že je povýšen na rotmistra pěchoty.

Vojáci 3. roty z okopů v Mirgorodu napjatě sledovali boj na druhém břehu. Na pokraji lesa čekaly v bojové pohotovosti sovětské tanky. Na velitelství roty zazvonil telefon. Plukovník Svoboda nařizuje nadporučíku Jankovi, aby připravil četu rotmistra Kvapila k zasazení v Sokolově. Četa nastupuje v několika minutách. Vojáci nedočkavě přešlapují. Tam na druhé straně jsou jejich kamarádi. Drásalo jim nervy bezmocně přihlížet. Konečně půjdou do toho. Ale proč běží rotmistr Voráč za Kvapilem, co mu chce? Rozloučit se? Voráč zvyšuje hlas. Přemlouvá Kvapila, aby nechal jít do Sokolova 3. četu. Jeho vojáci chtějí pomoci kamarádům stejně jako Kvapilovi, ale on, Voráč, má jeden důvod navíc, který musí Kvapil uznat. Včera ho povýšili na rotmistra a on teď chce dokázat, že si důvěru velitele praporu zaslouží. Kvapil vrtí hlavou. To nejde, rozkaz dostal on. Voráč letí za nadporučíkem Jankem. Chce stůj co stůj dosáhnout svého. Janko mu dovolí zavolat na štáb praporu. Plukovník Svoboda svoluje.

V té chvíli se odehraje drama na břehu. Sovětští tankisté, jejichž stroje čekaly skryty na pokraji borového lesa, dostaly rádiem rozkaz k vyražení. Řítí se na plný plyn k řece. Od pásů létá rozbředlý sníh. Na měření síly ledu není teď čas. Rotmistr Kvapil na břehu divokými posunky naznačuje, ať dají pozor na minové pole. Čelní tank se zhoupl na okraji břehu a jeho příď se propadá na ledu, který rozměkl náhlou oblevou. Je zle, tanky neprojedou! Z příklopu se vysunuje velitel, Nikolaj Teofanovič Sadovskij. Ještě po letech ho bude trýznit vzpomínka na tuto chvíli:

„Do smrti na to nezapomenu, vaši by s mou podporou dopadli určitě lépe. Snad jsem tam měl zajet, dokud to ještě šlo, bylo by stačilo toho 8. března po ránu…“

Četa Hynka Voráče musí dopředu bez tanků. Se vztyčenými bodáky spěchají po rozbředlém, mokvajícím ledu. Z Mirgorodu je vidět, jak vnikají do hořící osady. Postavy se ztrácejí v ohni a dýmu. Na pláni za řekou je vidí doktor Scheer s děvčaty z obvaziště. To už je Jaroš mrtev. Zde je doktorovo svědectví: „Asi za čtvrt hodiny poté, co Jaroš vyběhl ven, jsem slyšel, jak ke kostelu přijíždí tank. Vyběhl jsem ven, co se děje. Po hlavní ulici se hrnuli Němci. Skočil jsem zpátky. Kostelní vrata byla z poloviny otevřena dokořán. Tiskl jsem se zády do výklenku ve zdi u té zavřené poloviny vrat. Čekal jsem, kdy dovnitř vběhnou Němci. Naproti se kryla děvčata. Vlevo od oltáře u zdi se choulili ranění. Bylo jich asi osm. Tank se zastavil před vchodem a dveřním otvorem začal pálit dovnitř ránu za ranou.

Výbuchy nám rvaly ušní bubínky, pršely úlomky cihel, kostel se plnil dýmem a prachem.“

To je konec, blesklo doktorovi hlavou. Věděl, co by ho jako Žida čekalo, kdyby se dostal nacistům do pazourů. Vytáhl nagan. Nedá se zajmout. Chystá se přiložit si hlaveň revolveru ke spánku, ale jeho pohled spočinul na protější zdi. Sanitářky, hrůzu ve tváři, se k sobě tisknou jako ptáčata v mraze. Jedna z nich klečí na kolenou a modlí se se sepjatýma rukama. Doktor si uvědomuje, že je nesmí opustit, na smrt je vždycky času dost. Tank přestal střílet. Osádka zřejmě předpokládá, že v kostele nemohl nikdo zůstat naživu. Rachot pásů se vzdaluje. Doktor vyběhl ven. Zahlédl záda německých samopalníků a rchle se vrátil. Musíme pryč, co nejdřív může někdo z Němců nahlídnout dovnitř a bude zle. Věru Růžičkovou posílá, aby sehnala vozku. Ostatní horečně sbírají zdravotnický materiál, brašny, obvazy. Na zemi jsou nosítka, svazek dlah.

Do kostela se vřítil rotmistr Němec. Křičí: „Všichni, kdo můžou ještě střílet, ven!“ Sedmnáctiletý vojáček jménem Ripl vyběhl ven s puškou. Padl. Možná že se tohle všechno stalo těsně předtím, než přijel ten německý tank, doktor si to už po těch letech nedokáže přesně vybavit, ale v každém případě Jaroš byl už mrtev. A muselo to být krátce poté, co rotmistrovi obvázali krk. Běžel z ošetřovny zpátky ke své druhé četě, jejíž jedno družstvo bylo odříznuto vpravo a zbylá dvě družstva ustoupila za boje zhruba půl kilometru ke středu vesnice. Vtom přibíhal Voráč se svou 3. četou. Křikl na rotmistra Němce: „Franto, jak to chceš?“ Rychle se domlouvají, co a jak. To by mohlo znamenat, že zpráva o Jarošově smrti už mezitím rotmistra Němce dostihla a ten se už v této chvíli ujal velení. Němec sice říká, že se o tom dozvěděl někdy mezi sedmou a osmou. Ale pojem času je relativní. Minuty chaosu boje se mohou rovnat hodinám a ve vzpomínkách splývají s minutami.

Voráčova četa ustupuje. Až za řeku je slyšet její útočné hurá. Srazila postupující útočníky o hodný kus zpět. Znovu se s novou silou vzedmula vlna palby. Večer, už za tmy, se vracela hrstka zbylých vojáků. K smrti vyčerpaní, posetí šrámy. Většina jejich druhů i s velitelem zůstala v Sokolově. Vypráví se, že s jádrem čety při novém, zesíleném náporu fašistů padl Hynek Voráč. Bránili se v chalupě a nepřátelský tank ji palbou zblízka úplně zničil. Všichni uvnitř zahynuli.

Na sovětské tanky i na zákopy československých vojáků na protějším břehu už dopadají německé granáty a miny. Plukovníku Svobodovi právě ohlásili, že tanky nemohou přes led. Dovedeme si snadno představit, co v této chvíli letí hlavou velitele, na jehož bedrech leží přetěžká odpovědnost nejen za splnění úkolu, ale i za životy vojáků. V hlášení veliteli 62. střelecké divize, které napíše týž den ve 23.50 hod., uvede: „Při podpoře obrany – třebas i jen 10 tanky – bylo by se Sokolovo udrželo.“ V tomto okamžiku už ví, že bez tanků Jaroš nepřátelskou přesilu nezastaví. Pro velitele jsou to hrozné vteřiny. Uvažuje: Nemohou-li naše tanky přes led, nedostanou se přes něj ani Němci. Nadto jsou silně oslabeni bojem v Sokolově. Jarošovi bojovníci svůj úkol splnili. Úkolem praporu není ubránit Sokolovo, ale udržet obranu na řece Mža. Vydává rozkaz pro 1. rotu: Ustoupit za řeku! Ale rádio nefunguje. Telefonní linka je přervána. S rozkazem se tedy přes led vydává spojka.

Řeka je pod palbou. Na ledě se černají díry po výbuších dělových granátů. Každou chvíli přibudou dvě tři nové. Radista Gramiš, který se vydal do Sokolova navázat spojení, vypráví: „Když jsem se blížil k sokolovskému kostelíku, už se stmívalo. Proti mně pospíchal Bohuš Cupal, náš telefonista, který se vůbec nezastavil a v chvatu mi říkal, že nepřátelské miny neustále trhají telefonní vedení. Musí odstraňovat poruchy jednu za druhou. K Jarošovi jsem nedošel. Spojka mi oznámila, že Jaroš i telefonista a pozorovatel Redisch jsou mrtví.“

Prostranství u kostela bylo dějištěm hrdinského odporu. Rotmistr Perný tu s přiděleným mužstvem houževnatě bránil okopy, dokud ho neomráčil výbuch granátu. Ze střechy chalupy poblíž kostela rozséval mezi útočníky smrt těžký kulomet svobodníka Ignáce Špígla, vojína Györiho a Němce Hermanna Schwarze. Kulomet dlouho zabraňoval nepřátelské pěchotě v proniknutí hlavní ulicí. Znovu a znovu se jejich maxim otřásal rachotem dlouhých dávek. Závěr polykal decimetry nábojového pásu. Ulicí proletěl ohnivý výšleh tankového plamenometu. Stateční střelci byli umlčeni navždy.

Ze zvonice střílel radista Tůma. To byla asi ta chvíle, kdy padl Jaroš. Když potom sanitářky s doktorem opouštěly kostel, vynášely rance zdravotnických potřeb a podpíraly raněné, kteří mohli jít, vypadalo to, že je tu dobojováno. Boj se přenesl dál za kostel. Nikdo si ve spěchu nevšiml, že chybí Věra Růžičková. Doktor ji předtím poslal, aby sehnala vozku Svojanovského. Vrátila se do kostela, když už byli všichni pryč. Jen na lešení v oknech pod kostelní bání dosud několik vojáků střílelo. Věra znovu vyběhla ven, hledá známé tváře. Nahlédne do kostela. Vojáci zmizeli. Rozběhne se tedy přes cestu a mezi chalupy. Utíká prošlapanou stezkou k řece. Nebe se dosud otřásá hlukem boje.

Mezitím se doktor a sestry i s raněnými a s věcmi, které stačili pobrat, dovlekli ke stohu blízko Mže. „Obvazy!“ vzpomněla si Rita Nováková. „Nechali jsme tam obvazy!“ Než jí v tom doktor mohl zabránit, dala se do běhu zpátky ke kostelu. S nejvyšším rizikem vběhla dovnitř, uchopila pytel s obvazy, nesmírnou vzácnost, dvě zdravotnické brašny a letí zpět. U stohu všichni trnou strachem, aby se jí nic nestalo…

Už se stmívalo, když spojka konečně našla rotmistra Němce a předala mu rozkaz k ústupu. Vojáci se po skupinkách i jednotlivě probíjeli k řece. Palba slábla, tu a tam znovu propukaly přestřelky. Nad vesnicí dohasínaly rudé odlesky ohňů.

Německé tanky s černými kříži na bocích stály v ulicích. K obloze vyletovaly světelné rakety a kulomety zametaly led, po němž se trousily vyčerpané hloučky obránců. Toto je vzpomínka místní obyvatelky Uljany Ivanovny Krivkové: „Západní okraj Sokolova hořel, černej kouř zakrejval oblohu. Hořely i zasažený tanky,“ pronášela lidovou ukrajinštinou. „Boj na chvíli utichl a já vyšla z chalupy. Neměli jsme sklep, abyste rozuměl, celá rodina za boje zůstala v chalupě. Chaloupka byla stará s maličkejma vokýnkama, na jedný straně taková hrbatá, přihnutá k zemi. Fašisti k nám nikdy nezašli, vybírali si domy pohlednější. To bylo dobře, aspoň nás nikdo teď nemůže podezřívat, že jsme s nimi měli nějaký techtle mechtle. Některý lidi mají totiž velký voči, víte, a viděj, co ani nikdá nebylo, a hned to donášejí orgánům, i když to není žádná pravda, a člověk má jedna dvě malér, z kterýho se jen tak nevyseká, však to známe. S tím, že u nás asi Němci nebudou, počítal nejspíš ten raněnej československej voják, kterýho jsem uviděla na dvoře. Chudák byl raněnej do nohou a nemoh skoro chodit. Schovejte mě, sípal jako z posledních sil a upadl na zem. Kam ho jen schovat, uvažovala jsem. Máme doma pět dětí! Ale byla jsem rozhodnutá, že se o něj postarám. Jenom kam ho schovat, kam ho schovat! Do chalupy za pec, napadlo mě. S námahou si tam zalez, vzal si s sebou automat a granáty. Děti jsem hned poslala k babičce přes ulici. Sama jsem se taky chtěla schovat, ale už to nešlo. Do dvora zrovna vjíždělo auto plný Němců. Poručili mi, abych jim vohřála vodu. Musela jsem zatopit v peci. Fašisti si zatím prohlídli chalupu a tahali dovnitř nějaké ty svoje krámy. V chalupě se svlíkli, zbraně postavili do kouta. Kolik jich bylo, už si teď nevzpomínám. Jistě takových deset dvanáct lidí.“ V sedničce nebylo k hnutí. Uljana Ivanovna se snažila nějak se vytratit, ale nešlo to. Taky jí leželo v hlavě, co bude s tím vojákem za pecí. Zkraje měla na peci vykynuté těsto. Jak byla pec roztopená, nadouvalo se a bublalo. Jeden z fašistů se podezíravě díval na ni i na pec. Zachytila ten jeho pohled a překotně vysvětluje, že je to jen těsto na lívance. Mluvila ukrajinsky, ale Němec tomu asi trochu rozuměl. Napadlo ji pro jistotu vylézt na pec, aby je přesvědčila, že tam je dovopravdy jen to těsto, a taky se chtěla podívat na toho raněného. „Nakouknu za pec, raněnej Čech držel ve vobouch rukách granáty a ukazoval mi, abych rychle vodešla. Ruce se mi třásly, vzala jsem vědro, že dojdu pro vodu. Vyšla jsem ven na ulici ke studni a potom jsem běžela přes zahradu do druhý ulice do babiččiny chalupy k dětem.“

Co se dělo v jejím domku, to neviděla, ale soused, Mandyč Michal Ivanovič, jí pak vyprávěl, že slyšel v jejím domku silné výbuchy, náramnou střelbu, sténání a křik. Druhý den ráno poslala nejstaršího syna Stěpu, aby se skočil opatrně domů podívat, co se tam děje. Vrátil se celý rozrušený a sděloval, že venku je plno mrtvých a dovnitř že se bál. Ještě nějakou dobu Uljana Ivanovna čekala a pak se vrátila. Byl to však hrozný pohled. Na dvoře i v chalupě se válely mrtvoly fašistů v kalužích krve, okna i dveře vyražené, rozbité, pec i stěny pobořené a poďobané od kulek a střepin. Československý voják ležel pod oknem, zabořen hlavou do sněhu. „Pochovali jsme ho pod višní a vždycky na jaře, když je višeň v květu, zafouká větřík a padají bílý plátky květů, připadá mi, jako by ten strom voplakával toho neznámýho hrdinu.“

Anastazie Tichonovna Karelová byla felčarkou v Sokolově. Dřív, než mohla s dvouročním synkem uprchnout přes řeku do Arťuchovky, rozhořel se boj. Sklepním otvorem viděla dva československé vojáky u protitankové pušky. „Po boji jsem v zákopu našla vašeho vojáka, asi to byl důstojník. Měl rozdrcenou hlavu. Vedle ležela protitanková puška. Kus od něho ležel zabitý voják s těžkým kulometem.“

Vojta Erban, někdejší zpravodajský důstojník praporu, zapsal ještě jeden z jejích zážitků: „Večer po boji jsem uslyšela z kostela tlumený nářek. Byl to raněný Čech, strašně bledý po velké ztrátě krve. Obvázala jsem ho, dala mu lék pro uklidnění a doběhla do chalupy pro trochu čaje a cukru, co mi ještě zbyl. Pozvedla jsem mu hlavu a přidržela hrnek s čajem. S námahou upíjel a sténal bolestí. Do kostela vstoupili Němci. Odstrčil mě, sáhl po samopalu a přiložil hlaveň ke spánku. Bleskurychle mu v tom zabránili, samopal snadno vyrvali z jeho zesláblých rukou. Mezi nimi byl jeden, zřejmě lékař. Nařídil, aby ho zabalili do pokrývek, prohlédl moje obvazy a raněného donutil, aby spolkl nějaký prášek. Potom ho tři dny a noci vyslýchali, až nakonec umřel. Pohřbili jsme ho tamhle v bratrské mohyle, ve společném hrobě.“

Ve vzpomínkách místních lidí bude dlouho žít i příběh neznámého kulometníka, který zalehl u vysokého stromu za cestou. „Němci už měli celou vesnici v rukou,“ vzpomíná Anastazie Tichonovna, „po ulici vedli zajatce. Za nimi šla větší skupina hitlerovců a hlasitě se smáli. Najednou začal střílet kulomet, Němci se rozutekli, a hned bylo po smíchu. Viděla jsem, jak střelce obkličovali, ale ten se bránil dlouho do noci. Postřílel jich hodně. K ránu kulomet ztichl, zaznívaly jen výbuchy granátů. Bylo mi statečného kulometníka líto. Věřila jsem, že jim utekl na druhý břeh.“

„Ano, utekl přes led na druhý břeh.“ Byl to samopalník Sergej Petras.

V zákopech za řekou Mža panovala tu noc ponurá nálada. Ze Sokolova se belhali ranění, vyčerpaní vojáci. Ze všech stran na ně pršely otázky. Táta Gross hledá mezi raněnými syna. „Kurtíčku,“ napomínal ho ráno, „buď opatrný, vypadá to, že bude těžkej boj.“

„Neměj strach. Táto, já se neztratím.“ (Až v obci Veseloje se otec dozví, že syn padl.)

Lída Matušková pláče pro svého bratra Rudolfa. Mnozí ztratili dobré kamarády. Nechtěli tomu věřit, že už je nikdy neuvidí. Rotmistr Němec počítá ty, co zbyli z 1. roty… Ztráty jsou bolestné: 86 mrtvých, 56 raněných. Odpovídaly urputnosti boje s nepřítelem, který útočil, jak se uvádí v hlášeních, čtyřiceti až šedesáti tanky, přibližně dvaceti obrněnými transportéry a asi dvěma prapory pěchoty. Mohl to být neúplný pluk pěchoty s praporem tanků. V třiačtyřicátém roce mívaly německé tankové prapory čtyři roty po sedmnácti tancích. Vezmeme-li v úvahu, že v předchozích bojích mohly ztratit až polovinu početního stavu, není udané číslo nereálné. U Sokolova přišli hitlerovci údajně o devatenáct tanků, čtyři až šest transportérů. Počet jejich padlých se odhaduje na tři sta až čtyři sta mužů. Padlé nepřátele na dálku nikdo nespočítal. V Sokolově poprvé bojovali bok po boku českoslovenští a sovětští vojáci s nepřátelskou přesilou a prokázali mužnost a hrdinství.

O nepříteli chybějí spolehlivé doklady. Pátrali jsme v německých archivech. Víme, že z jihu útořila na Charkov německá 4. tanková armáda. Patřil k ní 2. tankový sbor SS složený z 1. tankové divize SS Adolf Hitler, dále 2. tankové divize SS Das Reich a 3. tankové divize SS Totenkopf, 48. tankový sbor s 11. a 6. tankovou divizí a 57. tankový sbor se 17. tankovou divizí a 1. pěší divizí. Účastníci bojů mluví o esesácích. Pracovník Německého institutu pro vojenskou historii bývalé NDR, profesor dr. K. Schützle, na náš dotaz ohledně této záležitosti odpověděl:

„Přesně určit, které německé svazky v době od 9. března až po noc z 13. na 14. března 1943 stály u Sokolova proti 1. československému polnímu praporu, je těžké, neboť údaje v literatuře, které jsou k dispozici, nejsou tak podrobné, a ve filmech Německého vojenského archivu se nedají nalézt žádné informativní materiály. Lze však říci, že v dané době u Sokolova s největší pravděpodobností nebyly nasazeny žádné svazky SS, neboť útočný úsek tankového sboru SS ležel západněji od tohoto prostoru. Sokolovo patřilo zřejmě k úseku 48. tankového sboru, takže v úvahu přicházejí pouze tyto svazky: 4. března 1943 – 11. a 6. tanková divize (6. tanková divize se zúčastnila bojů o Taranovku, která leží jihovýchodně od Sokolova), 9. března 1943 – 6. tanková divize, jakož i 106. a 39. pěší divize. Je tudíž možné, že bojovníci československého polního praporu, kteří věděli o přítomnosti svazků SS v této oblasti, pokládali černé uniformy německých tankistů s odznaky umrlčí lebky za označení SS.“

Plukovník Svoboda ve svém hlášení, odeslaném před půlnocí, stručně vylíčí průběh boje a na závěr uvede: „K 9. 3. 1943 prapor zaujímá obranu Mirgorod–Arťuchovka. Úsek mezi Mirgorodem a Arťuchovkou brání čtyři tanky 179. tankové brigády s dělostřeleckým oddílem.“

Přešla stísněná nervózní noc, nadešlo průzračně čisté, chladné ráno. Na modrou oblohu vyplulo slunce. V Sokolově obyvatelé opatrně vycházejí z chalup. Na ulicích dosud leží padlí vojáci – naši i Němci. Hitlerovci pohřbívají jen své mrtvé. O naše se starají místní lidé. Ukládají je do hrobů a pláčou.

Jelizaveta Klimovna Kocurová si pamatuje: „Po boji nám Němci nařídili – mně, Pasarenkovi Ivanu Sabatěviči, Žukové Arkapině Alexandrovně, Jermolince Oljaně Mitrofanovně, Fomenkovi Hryhoriji Ivanoviči – abychom pohřbili mrtvé. Pohřbili jsme je u kostela. Němci zde padli čtyři, tam, co ležel Jaroš. Možná že jich bylo i víc… Když jsme Jaroše pochovávali, ještě jsme mu zavinuli hlavu. Měl zraněnou hruď, snad od granátu. Dobře jsme ho poznali. Chodil k nám do chalupy. Před bojem nás utěšoval… Vyprávěl, že má doma také starou mámu… Všimla jsem si těch jeho zlatých zubů…“

Mrtvé pochovávali do okopů před kostelem, tam, kde je našli. Brzy po válce hledali Jarošovy ostatky. Byl u toho sokolovský občan Ivan Vasiljevič Cejba: „Při vykopávání mrtvých jsme našli některá jména. V jedné blůze jsme objevili ampulku a v ní byl lístek se jménem „O. Jaroš“. Předali jsme ho vojenskému komisariátu. Jarošovo tělo bylo neporušeno.“

9. března 1943. Válečný deník zaznamenává, že počáteční stísněnost se změnila ve vážný klid. V 6.30 hod. byli zranění nákladními auty odsunuti do Charkova.

V devět hodin bylo oznámeno, že maršál Vasilevskij a vojenská rada Voroněžského frontu jménem vrchního velení Rudé armády vyslovují praporu pochvalu za hrdinnou obranu Sokolova.

1. čs. samostatný polní prapor drží nadále obranu na řece Mža. Německý úder na Charkov přes Sokolovo se 8. března nevydařil právě tak, jako se nevydařil vlevo odtud u Taranovky a vpravo před Merefou. Nepřítel sice obsadil Sokolovo, ale za cenu nemalých ztrát na lidech i materiálu, které mu pro nejbližší dny srazily hřebínek.

PROTIÚTOK

Sovětské velení spěšně sestavilo ze 113. a 152. střelecké divize a 25. gardové divize rychlou skupinu pod velením generála Firsova. Dostala úkol vymanit z nepřátelského sevření Taranovku a zároveň úderem ve směru na Novou Vologdu odříznout německé jednotky, které dosáhly řeky Mža v prostoru Sokolova. Tím ochromit případné další pokusy nepřítele o proniknutí k Charkovu. Skupinu podporovalo 120 tanků 2. gardového tankového sboru.

Rychlá skupina vyrazila právě 9. března. Postoupila až o šest kilometrů a její levý úderný klín obchvátil ze severu a východu Taranovku. Na postup pravého klínu se měl protiútokem napojit i 1. čs. prapor, nově posílený rotou 182. gardového střeleckého pluku, třemi raketometnými oddíly a jedním protitankovým dělostřeleckým plukem.

Protiútok, k němuž velitel obdržel rozkaz někdy v půl sedmé večer, začal v 19.15 z levého křídla obrany praporu. Zatímco sovětská posilová rota byla zastavena ničivou nepřátelskou palbou a na rozkaz velitele 62. gardové střelecké divize se vrátila do východiště, 2. československá rota pod velením nadporučíka Kudliče se v rojnicích vyhrnula z výchozího postavení. Před sebou měla zrcadlovou plochu ledu, za ní kus rovného zavátého břehu a borový lesík kryjící okrajové chalupy Sokolova.

Řetěz postav se sune po ledě. Nervy praskají napětím, kdy padne první výstřel. Magneziové světlo raket. Rozštěkaly se kulomety. Proudy světelných střel sviští těsně nad ledem. Vojáci se vrhají k zemi, tisknou se k ledu. Ozývají se výkřiky raněných. „V této vřavě“, vzpomíná radista Pavel Fiala, „jsem najednou dostal ránu do levého ramene. Chci zvednout ruku, ale nemohu, cítím, že krvácím. První pomoc přímo na bojišti, těsně za bojujícími vojáky, mi poskytla naše odvážná sanitářka Markéta Olšanová. V tom na mě zblízka křikla, abych zvedl ruku. Ale nešlo to, souhlasil jsem proto s odřezáním rukávu… Markéta mi rychle obvázala rameno, natáhla mokrý rukáv od vatovaného kabátu a poslala mě na obvaziště. Cestou mě doprovázel štěkot kulometů, výbuchy min a palba pěchotních zbraní, potkával jsem raněné kamarády.“

Vojta Erban o tom vypráví: „Golembovskij postupoval se svými čtyřmi pětačtyřicítkami spolu s naší minometnou četou. Společně se dostali na ledový příkrov Mže, společně je intenzivní, ve výši pasu vraždící nepřátelská kulometná palba přibila k ledu. Vypadalo to beznadějně, ale najednou se zvedl dlouhán a krasavec – chlap Ríša Tesařík – a oslovil rojnici přitisknutou k ledu: „Kluci, co blbnete, nebojte se, jdem na to! Vždyť to nic nedělá.“

Jak se stalo, že ho kulky minuly, to je dodnes záhada. Kluci se tehdy zvedli, s pěchotou se pohnuly minomety a čtyři Vasjovy pětatřicítky. Táhli a tlačili je rukama, na ledu to samozřejmě jinak nešlo. Boj se přesunul k okrajovým domkům Sokolova. Naše minomety střílely po nepřátelské pěchotě, sovětské kanony vyhledávaly kulometná hnízda. A dohromady nebyly k rozeznání. Jejich urá a naše hurá znělo stejně, součinnost byla dokonalá a krev stejně červená…“

Ve vesnici je prapor hitlerovské pěchoty s dělostřelectvem, minomety a 15 tanky. Hustá palba se zdála nepřekonatelnou hradbou. Ale odvaha Richarda Tesaříka strhla i ostatní. Vojáci
1. čety se zvedli, ženou se dopředu. V cestě jim stojí tank. Z jeho kulometu šlehají ohníčky. V krátkých intervalech hřímá tankové dělo. Na ledě vybuchují granáty a miny. Protiútok se láme, vojáci znovu zalehávají na led. Vtom vyběhne Jožka Švéd. Oběma rukama třímá svou dlouhatánskou protitankovou pušku, kterou zachránil, když pozdě v noci unikl z hořícího Sokolova. Teď běží pomstít kamarády. Nikdo z nich ho nezadrží. Běží v krupobití střel. Vrhá se na zem těsně před tankem, který stojí na břehu. Dvě ostré rány protitankové pušky. Tank je zneškodněn. Znovu zní útočné hurá. Ale Josef Švéd se už nezvedne.

Vojáci 2. roty se probíjejí na okraj Sokolova. Nadporučík Kudlič je raněn do nohy, přemáhá bolest, ale z boje neodejde. Dál velí své rotě v prvním sledu. Četař Ječmínek se svou četou už vtrhl do vesnice. Dobyli pět chalup a zničili kulometné hnízdo. Ječmínek je zasažen. Četař Kurt Wolf, nedostudovaný medik, šprýmař, jde v čele svého družstva neohroženě vpřed. Výbuch miny. Četař leží v temně mokvající kaluži s rozervaným tělem. Vojáky, kteří se nad ním sklánějí, chraptivě pobízí:

„Jděte dál, dál…“ Chce ještě říci „kupředu“, ale je konec. Na jiném místě padne u protitankové pušky ruský Čech Karel Volf. Richard Tesařík vrazil do první chalupy. V síňce se srazil s německým vojákem. Pažbou ho omráčil.

Na levém křídle samopal rotného Bernarda Bražiny položil do sněhu celou nepřátelskou rojnici. Pevnou rukou nasazuje k líci svou odstřelovačskou pušku Marie Ljuľková, postupující přískoky v prvních řadách útočného sledu. Desátnice Králová v husté palbě vynesla z boje sedm raněných…

Čtyři hodiny trval urputný boj, do něhož vojáci 2. roty dali všechnu svou odvahu i zuřivost z touhy po pomstě za padlé, kterých bylo víc, než kdo čekal. Obsadili a skoro až do půlnoci drželi šestnáct domů, zničili tři tanky a čtyři kulometná hnízda, pobili desítky hitlerovců. Sami zaplatili útok 23 mrtvými a 49 raněnými. Raněný nadporučík Kudlič, kterého nazítří převážejí autem do Charkova, zahyne při náletu na autokolonu.

Na pravém křídle současně s 2. rotou překročily řeku čety 3. roty nadporučíka Janka a zaujaly postavení v lese před Sokolovem. Jejich úkolem bylo palbou zabránit ústupu nepřítele ze Sokolova a připojit se ve vhodném okamžiku k útoku 2. roty. Generálu Kvapilovi dodnes utkvělo v paměti, jaký zmatek zavládl mezi fašisty v Sokolovu při útoku sovětských a československých jednotek. Auta zbrkle křižovala silnici s rozsvícenými světly a do toho začaly sypat olovo samonabíjecí pušky vojáků 3. roty. Jejich štěkot se podobá kulometu. Muselo to vyvolat dojem, jako by z lesa vystupovala nejméně brigáda.

Po půlnoci byl však protiútok praporu přerušen, protože velitel 6. armády oznámil plukovníku Svobodovi, že stáhl své útočící jednotky zpět. Obě československé roty pak rovněž dostaly příkaz vrátit se do svých obranných pozic na levém břehu. Příčinou bylo, že Firsova úderná skupina musela k boji o Taranovku zasadit větší síly, než se předpokládalo. Nestačila už proto vytvořit souvislou útočnou sestavu v prostoru Sokolova a prapor ani se sovětskými posilovými prostředky neměl sám dostatečnou převahu nad nepřítelem, aby protiútok úspěšně dokončil.

Následující den, 10. března, se v obranném úseku 1. čs. praporu kromě oboustranné průzkumné činnosti nedělo nic zvláštního. Hlídky a polní stráže ostražitě sledovaly nepřátelský břeh.

Firsovova skupina však po úporných bojích obsadila téměř celou Taranovku. Část jejích sil postoupila asi pět kilometrů na jihozápad a obsadila Rjabuchino. 81. střelecký pluk 25. gardové střelecké divize na jejím pravém křídle pronikl z jihu k Sokolovu a ovládl jeho okraj.

Nepřátelské velení si ujasnilo, že se mu nepodaří prorazit na Charkov ani napravo přes Taranovku a Zmijev, ani uprostřed přes Sokolovo, ba dokonce ani nalevo přes Merefu, kde vojska
3. tankové armády ve dnech 7.–9. března zadržela postup hitlerovců od Nové Vodolagy. Upustilo od svého původního plánu sevřít Charkov do kleští, jejichž pravou čelistí měl být úder v prostoru Taranovky a Sokolova. Stáhlo z tohoto prostoru i své tankové divize SS, aby zajistilo úspěch hlavních sil armádního sboru Raus ještě dále nalevo u městečka Valki, kde se jednotkám tohoto sboru podařilo prolomit sovětskou obranu v šířce dvacet pět kilometrů v místech styku obranné linie 3. tankové armády a 69. armády. Rychlým postupem Němci mířili jednak přímo na Charkov z jihozápadu, jednak začali město obchvacovat od severu a pronikat na Děrgači a Lipcy.

Sovětské velení ovšem vystihlo nepřátelský manévr a 10. března rychle přesunovalo část sil z prostoru Merefy a Sokolova na ohrožené přístupy k Charkovu. Československý prapor se musel vzdát většiny svých podpůrných zbraní, sovětských tanků, dělostřeleckého oddílu i tří raketometných oddílů.

Jednotky tankového sboru SS po obsazení osady Děrgači vtrhly jedním proudem do Charkova, zatímco druhý odřezával město obloukem mířícím do týlu obranného postavení 3. a 6. armády. Nepříteli patrně neušlo oslabení obrany československého praporu. Na den 11. března v 6.00 hod. si proto naplánoval úder, aby ji prolomil. U radiostanice drží čtyřiadvacetihodinovou službu radista Kurt Markovič. Únava ho tíží jako balvan. Tři noci už pořádně nespal. Pohrává si s ladicím knoflíkem frekvence. Stupnice ukazuje dvě stě čtyřicet kilocyklů. Moskva vysílá hudbu a radistovy prsty zvolna otáčejí knoflíkem. Musí se nějak zaměstnat, aby neusnul. Najednou mu málem praskne bubínek. Německý hlas je tak silný, jako by Němec mluvil přímo vedle něho. Určitě musí být tady někde v našem prostoru, uvažuje Markovič. Už má v ruce tužku, naštěstí němčině dobře rozumí.

„Herta, Herta, Herta… hier Siegfried… útok nula čtyři nula nula… soustřeďování sil v bodě jedna, příští vysílání 04.00.“

Vzrušený radista volá na štáb praporu. Možná že o nic nejde, ale jistota je jistota. Na štábu jeho hlášení berou vážně. Nastal shon. Okamžitě informují sousední sovětské jednotky. Snaží se rozluštit zašifrovanou část zprávy. Kde by jen mohl být bod jedna? Zapojují průzkum. Zaměřují se frekvence německých radiostanic. Bod soustředění je konečně odhalen. Prostor kostela v Sokolově. Dvě minuty před zahájením nepřátelského útoku sem dopadnou ničivé salvy sovětských kaťuší a děl. Je po útoku. Nadporučík Šmoldas zachycuje německou rádiovou depeši, která hlásí velké ztráty a žádá lazaret.

Týž den však nepřítel obnovil dvěma divizemi 48. tankového sboru nápor na sousedním úseku od Taranovky přes Zmijev směrem na Čugujev. Pravé křídlo 6. armády tvořené skupinou generála Firsova bylo oslabeno o 2. gardový tankový sbor, který byl přesunut k obraně Charkova, a nebylo schopno německý útok odrazit. 12. března padl Zmijev. Hned příští den byl sice znovu dočasně dobyt sovětskými jednotkami, ale tím se pranic nezměnilo na vážnosti situace. Blížil se okamžik závažného rozhodnutí.

O záchraně posledních sovětských vojáků z prostoru Taranovky vypráví plukovník Biljutin. Stáhli se do lesa za vesnicí. Byli obklíčeni. Plukovník poslal spojku se zprávou o situaci generálu Šafarenkovi. Ten okamžitě jednal. „Soustředěnou palbou všech svých děl pokryl část lesa od Taranovky směrem ke Zmijevu. Prostřílel tak průchod v hitlerovském obkličovacím kruhu. Jakmile dopadl poslední granát a než se nepřítel vzpamatoval, proběhli jsme hořícím lesem ke svým.“

Českoslovenští vojáci mezi 10. a 12. březnem střežili svou obrannou čáru. I lidé z Arťuchovky si uchovali útržky vzpomínek.

Zinaida Gurovová vypráví: „Jednou takhle příjdu, koukám, u sousedky Iriny Josifovny se topí. Zajdu dovnitř, a tam sedí neznámí vojáci. Byli to Čechoslováci. Topili v peci. Asi deset lidí. Povídám jim: „Chlapci, to se může takhle topit? Hitlerovci uvidí kouř a budou střílet.“ Jeden z nich vesele odpověděl: „Nic horšího než smrt nás nemůže potkat, matičko.“ Večer přišla znovu.
U sousedčiny chalupy všechny dveře dokořán, okna vytlučená, stěny otlučené střelami, na prahu zabitý československý voják v plášti, nohy pod tělem, ruce v kapsách. Ležel naznak, husté světlé vlasy mu zakrývaly čelo…

Na československé vojáky vzpomíná Naděžda Petrovna Grabarová: „U mě v chalupě byli taky. Ani nevím kolik. Hodně. Spali na slámě. S vojáky jsme se snášeli dobře. Pomáhali nám nosit vodu, naštípali dříví, já jsem jim zas prala prádlo a uvařila nějaké jídlo…“

S jídlem to ovšem bylo zlé. Proviantní důstojník podlehl při prvních zprávách o boji u Sokolova panice, naložil v Charkově celý sklad na auto a odjel do týlu. Prapor zůstal řadu dní o hladu. Takhle si to pamatuje tehdejší rotmistr Oldřich Kvapil: „Na zesílenou četu jsem dostal na den anglickou přilbu cukroví a dvě stě cigaret z nějakých blízkých zásob. Bylo to poněkud málo pro téměř sedmdesát lidí… Příslušnice naší rotní zdravotnické hlídky našly v opuštěné osadě ve sklepě sud kyselého zelí a pytel prosa. Proso vařily a vařily, čím déle se vařilo, tím bylo tvrdší. Nikdo z nás tehdy nevěděl, že proso ve slupkách není poživatelné. Nakonec je ani koně nežrali… Nepřátelská puma zabila koně od protitankového kanonu, pětatřicítky. Koňské maso uvařené bez soli a snědené bez jakéhokoli příkrmu bylo nečekanou pochoutkou.“

V zemi nikoho, asi tři sta metrů od našich zákopů, uvázlo v noci ze 7. na 8. března sovětské auto s nákladem mouky. Za dne se k němu nedalo proniknout. I v noci stačilo, aby zakřupal led, a už z obou stran pršela hustá palba. „U naší čety,“ pokračuje ve vzpomínání generál Kvapil, „byl vojín Leo Brückner. Nedoslýchal. Palba, pokud nebyla silná a pokud nepřítel nepoužíval svítícího střeliva, mu moc nevadila. Když jsem jednoho večera vyslal hlídku do předpolí a současně jsem veliteli nařídil, aby pronikl až k vozidlu a přinesl nějakou mouku, požádal mne, abych mu dal k dispozici i Brücknera. Souhlasil jsem s podmínkou, že ho nenechá žádný úkol plnit samostatně. Hlídka vyšla do předpolí. Šla opatrně, její pohyb jsme v terénu stále sledovali. Po delší chvíli začal však nepřítel usilovně osvětlovat předpolí a zahájil prudkou palbu z minometů a kulometů. Hlídka se brzy poté vrátila – bez velitele a vojína Brücknera. Ti se vrátili později – a přinesli pytel mouky. Jeden prostě palbu neslyšel…“

Ale jak dosvědčují pamětníci, ani nedostatek potravy nijak neoslabil morálku a bojeschopnost vojáků. Každý pohyb nepřítele byl ostražitě sledován. Někdy 12. března dopoledne se kradla přes led k našemu břehu průzkumná hlídka. Celá třetí rota z okopů pozorovala, jak se hitlerovci opatrně plíží rákosím. Prsty se nedočkavě chvěly na spouštích, čekalo se jen na rozkaz k palbě. Velitel si však dával na čas. Chtěl hlídku zajmout. Desátník Mrůzek u protitankové pušky se neovládl, vybral si cíl a vypálil.

„Zasáhl jednoho příslušníka hlídky, to ano,“ vzpomíná Oldřich Kvapil. „Ale pronikavý, ostrý výstřel zbraně se stal neplánovaným signálem k zahájení palby pro všechny ty desítky bojovníků čety a roty, kteří čekali u svých automatických pušek, kulometů a samopalů. Začali střílet. Nepřátelská hlídka byla téměř zničena, ale plný úspěch, který byl na dosah ruky, unikl. Fašisté získali z palby ještě větší přehled o počtech našich zbraní v rámci skoro celé roty…“

13. března ráno v důsledku zhoršující se situace u Charkova za zády obránců řeky Mža nařídil velitel 62. gardové střelecké divize, aby se prapor připravil k odchodu ve 23.00 hod. Ve zvláštním rozkaze, který vydal den předtím všem jednotkám divize včetně 1. čs. samostatného praporu, se pravilo: „Za dobrou bojovou činnost, vytrvalost a úpornost v boji s nepřítelem naší vlasti ve jménu služby vyslovuji pochvalu a doufám, že všichni příslušníci se budou i nadále bít do úplného zničení nepřítele…“

V noci byla na břehu řeka Mža před obranným postavením praporu položena minová pole. Roty se postupně odpoutávaly od nepřítele a odcházely na Konstantinovku a Lisogubovku. Tím skončilo desetidenní údobí prvního bojového zasazení československých vojáků u Sokolova. Prapor však čekaly ještě další těžké dny pochodu, který byl únikem ze smrtelné pasti.

Dramaticky se odvíjel příběh raněných vojáků, kteří byli dle rozkazu odváženi nákladními auty do Charkova. Vypráví o tom vzpomínka samopalníka Rudolfa Pešky: „S drobnými střepinami nepřátelských granátů jsem se setkal již dříve, ovšem vážněji jsem byl raněn, až když jsem šel znovu na průzkum Sokolova, které jsme museli opustit. Bylo třeba zjistit, co se tam děje a kolik nepřátel drží obec… Při posledním průzkumu šli vedle mne Vladimír Vávra a Jan Ivanco. Odvlekli mne na ošetřovnu… 10. března přijela k ošetřovně dvě nákladní auta, aby odvezla naše i sovětské raněné do vojenské nemocnice v Charkově. Hitlerovci ovšem nerespektovali ani mezinárodní práva Červeného kříže. Když jsme ujeli několik kilometrů od Mirgorodu směrem na Merefu, přepadl nás fašistický letoun a začal obě auta ostřelovat z kulometů. Znaky Červeného kříže, namalované na kabinách, nemohl přehlídnout – den byl slunný, viditelnost dobrá. Většinou šlo o těžce raněné. Kdo však měl samopal a zdravé ruce, střílel po pirátovi. Letoun se snesl níže a svrhl svazek výbušnin na první vůz raněných. Vůz začal hořet a zatarasil cestu. Ležel jsem mezi raněnými, vedle mne sovětský podporučík. Byl raněn do ruky, jmenoval se Gríša. Protože jsme oba měli zdravé nohy, seskočili jsme z auta a ukryli se v příkopu. Kdo mohl, snažil se zachránit, neboť letadlo v tu chvíli naletělo podruhé a zasáhlo i druhé nákladní auto s raněnými. Brzy potom přiběhli sovětští vojáci – zachraňovali z rozbitých vozů zbytky živých – a byli při tom stále ostřelováni.“

Oba šli dál pěšky. Když dorazili do Charkova, zjistili, že část města už dobyli Němci, část ještě drželi Sověti. Gríša měl lehčí zranění, Peška na tom byl hůř. Nemohl hýbat rukou, čtyři střepiny mu roztříštily klíční kost, hlava mu padala k rameni. Podařilo se jim uniknout obklíčení a pokračovali dál v cestě směrem na Bělgorod.

„Všechno jsem vnímal jako ve snu,“ vybavuje si Peška. „Námahou se rány jitřily a zanítily, sil ubývalo. Orientovali jsme se podle střelby, šli polními cestami, neradi bychom se v takovém stavu setkali s fašisty. A přece se tak stalo. Jednou k večeru (přesně 12. března) nás obklíčili v širém poli. Díky tomu, že Gríša měl plný zásobník v pistoli, podařilo se nám ve tmě uniknout. Ještě čtyři dny jsme se pak vlekli k cíli, do Valujek, kde se nás ujali sovětští lékaři.“

Hůře to dopadlo s raněnými, kteří byli náhradními vozidly nakonec dopraveni do charkovské nemocnice. 13. března kolem patnácté hodiny vtrhli do objektů nemocnice němečtí vojáci, zatarasili vstupní dveře do bloku číslo 8 a zapálili ho. Chirurg Georgij Zacharovič později vypověděl: „Byl jsem v operačním sále v prvním poschodí bloku a chystal se k operaci raněných. Asi v patnáct hodin jsem uslyšel tlumený výbuch v přízemí, a vyběhl jsem na chodbu, abych se podíval, co se stalo. Zdravotní sestra mi sdělila, že Němci zapálili budovu a zatarasili vstupní dveře. Sestry a raněné, kteří byli schopni chůze a shromáždili se kolem mne, jsem se pokusil vyvést dveřmi na severní straně budovy, ale i tyto dveře byly zataraseny. Všem jsem nařídil, aby vystoupili do prvního poschodí a rozmístili se na schodišti a na záchodech. Brzy se oheň rozšířil do prvního patra a schodiště bylo zahaleno dýmem. Plameny se k nám blížily. Vtom palba na ulici ustala a my jsme oknem viděli Němce, jak vsedli do auta a odjeli. Oknem v prvním poschodí jsme vyskákali z hořící budovy. Za několik minut se v hořící budově zřítily stropy a ranění, kteří byli v budově, uhořeli. V blízkosti budovy leželo třicet raněných, kteří vyskočili z okna a byli Němci zastřeleni.“

Raněné, kteří zůstali v ostatních budovách po spálení 8. bloku, Němci během 14. až 17. března 1943 postříleli v nemocničních pokojích. Podle výpovědi ošetřovatelky Jelizavety Antonovny Dmitrijevové přišli 14. března 1943 kolem deváté hodiny ráno do důstojnického oddělení čtyři němečtí vojáci, dva zůstali dole u vchodu a dva vystoupili do prvního poschodí a začali střílet raněné.

„Zdrželi se tam asi deset minut, potom sestoupili do přízemní a rovněž stříleli raněné v jednotlivých pokojích. V pokoji bylo sedm raněných vojáků československé vojenské jednotky v SSSR a dva Rusové. Osm z nich Němci zastřelili a Čecha Ericha Frešla probodli bodákem. Když jsem druhý den přišla na pokoj, viděla jsem mrtvoly Čechů… Foltana Františka, četaře Michala Gorovského, četaře Ericha Frešla a vojínů Karla Fridricha, Bedřicha Šafra, Josefa Königa a Alberta Kornhausera. Zavraždění byli pochováni na dvoře nemocnice…“

Podporučík František Král, hrdina od Almadeny, Granady a Madridu, vyznamenaný Řádem Španělské republiky, který 9. března při nočním útoku na Sokolovo pronikl se svou četou protitankových pušek do bezprostřední blízkosti nepřátelských tanků a úspěšně řídil palbu, byl se střelnou ranou v noze převezen rovněž do Charkova. Když esesmani vnikli do města, požádal sovětské velení, aby mu dovolili bojovat. Jako velitel roty rudoarmějců se vyznamenal v boji o Charkovský traktorový závod. Vrátil se později k jednotce.

Také radista Pavel Fiala patřil k těm, kdo se z Charkova probíjeli na svou pěst. Protitetanová injekce a ošetření sovětské lékařky mu zachránily zraněnou ruku. Na odsun však nebylo ani pomyšlení. Skoro celý den bloudil hořícím, bombardovaným Charkovem. Večer dorazil do dělnické čtvrti na okraji města. „V jednom z přízemních domků jsem přece jenom našel stařečka s bradkou, byl to asi sedmdesátiletý Ukrajinec, který zůstal v Charkově, neboť nechtěl opustit svůj domov. Zpočátku ke mně neměl důvěru, poněvadž nevěděl, kdo jsem. Neměl jsem ani sovětskou, ani německou uniformu. Ptal se mě: „Kto vy takoj, Angličanin, da? Když jsem mu vše vysvětlil, nechal mě umýt, odpočinout a nakonec mi pozdě večer přinesl na půdu kousek tlačenky, cibuli a bramborovou placku. Prosil mě, abych si lehl na půdu na seno, bál se, aby mě nenašli Němci. Vysvětloval, že obkličují Charkov a že je slyšet střelbu z nedalekého lesa. Osvěžení, odpočinek a trocha jídla mi dodaly dalších sil. Ještě za tmy mě však stařeček vzbudil a prosil, abych už odešel, protože je slyšet hukot aut a městem projíždějí kolony vojsk. Vstal jsem a dal se směrem na východ. Odbočil jsem doprava a asi po půlhodinové chůzi jsem uslyšel rachot vozů. Byl jsem přesvědčen, že jde o sovětskou kolonu… Oddychl jsem si, když jsem zjistil, že jsem se dostal na stranu sovětských vojsk… A pak už následovalo nemocniční ošetření a léčení, které mě opět po krátké době vrátilo k mým spojařům.“

Sanitářka Marie Pišlová (dnes Kvapilová) byla zraněna toho dne, kdy 2. rota podnikla protiútok. Vypráví: „V Arťuchovce jsme měli sběrné středisko raněných na dvoře jednoho domu. Sbíraly jsme raněné na zamrzlé řece, soustřeďovaly je a sanitky je pak odvážely do charkovských nemocnic. Fašisté sledovali každý náš pohyb. V našem těsném sousedství byl protitankový kanon. Když jsem se skláněla k raněnému, ozvala se hrozná rána. A další. Kanon dostal snad čtyři zásahy. Při tom posledním mi cosi podlomilo nohy. Sedla jsem si a teprve teď přišla ostrá bolest. Střepina mi zasáhla nohu. Zranění nebylo těžké, ale horší byl odsun uprostřed palby.“

Přes všechny obtíže se raněnou sanitářku podařilo s několika dalšími raněnými odsunout do vojenské nemocnice v Charkově. Tam byl dopraven i podporučík Antonín Sochor s průstřelem ruky. Ve městě propukly boje. Sochor s obvázanou rukou obcházel všechny raněné. „Jsou tady Němci!“ volal. „Kdo můžete chodit, pokusíme se dostat z obklíčení!“ Bylo to v noci. Nebo spíš už k ránu. Marie Pišlová na to nikdy nezapomene: „Šli jsme tři, Sochor, já, vojín Rávek, a s námi jedna sovětská žena s třináctiletým chlapcem. Říkala: „Já znám Charkov dobře, vyvedu vás!“

V ulicích rachotila divoká palba. Střely pleskaly do zdí, s pištěním se odrážely od dlažebních kamenů. Uprchlíci přebíhali přikrčeni od domu k domu, tiskli se do dveřních výklenků. Nad městem létaly německé stíhačky a střemhlavým letem se vrhaly dolů, pálily do ulic a shazovaly bomby. Země se otřásala výbuchy, řinčela rozbitá okna, sypala se omítka, ze střech padala krytina. Charkovanka vždycky říkala: „Touhle ulicí doprava! Teď rovně! Zahneme doleva!“ Sochor se podél zdi přikradl k nároží, opatrně vystrčil hlavu, jestli za rohem nejsou Němci. Pak mávl zdravou rukou na ostatní. „Jdeme!“ Anebo se vrátil: „Tamtudy nemůžeme. Musíme tu ulici obejít zleva.“

Marie Pišlová si zřetelně pamatovala, co se dělo: „Nevím, jak dlouho to trvalo, měli jsme nervy napjaté, ztratili jsme pojem času. Dostali jsme se k protitankovým zátarasům, proplížili jsme se k nějakému pomníku – a byli jsme najednou na dálnici, v zemi nikoho. Střelba zůstala za námi. Všude bylo vidět stopy velkých bojů. Zničené tanky, auta, zbraně. Utíkali jsme po té dálnici. Vtom letadla. Vrhli jsme se na zem. Stříleli po nás, ale nikoho nezasáhli. Zase jsme šli dál. Urazili jsme tak dobrých pět kilometrů územím, kde nebylo nikde živé duše. Tonda Sochor byl neúnavný. Pobízel nás, povzbuzoval. Pak se najednou objevili rudoarmějci. Dorazili jsme k postavení sovětské obrany. Spadl nám kámen ze srdce. Byli jsme zachráněni!“

Dostali najíst, trochu si odpočinuli, pak se radili, co dál. Kde teď hledat prapor? Linie fronty je nepřehledná, mohli by snadno zabloudit a padnout do rukou fašistům. Podporučík Sochor rozhodl: „Pojedeme do Buzuluku. Tam se dozvíme, co a jak.“ Sovětské velitelství jim vystavilo bumážky na vlak.

Byla to klopotná cesta. Trvala řadu dní. Někdy vlak končil a museli čekat na jiný. Sovětská žena s chlapcem, která jim tolik prospěla, se s nimi na jedné stanici vřele rozloučila. Dodatečně si uvědomili, že úplně zapomněli se jí zeptat, jak se jmenuje. Nejednou zažili nálet. O vlásek vyvázli se zdravou kůží. Marie měla s sebou zdravotnickou brašnu, a tak, sama ještě s nedoléčeným zraněním, ošetřovala jiné raněné. Konečně vlak vjížděl do stanice Buzuluk. Ta radost! Marie spěchala za maminkou a sestrou. Padly si do náruče a plakaly štěstím. A podporučík Sochor? Sotva se ohlásil na velitelství, už běžel za svou ženou Štefou. Však už dlouho o něm neměla zprávy. Napsala mu vzkaz, který otiskla redakce Našeho vojska v SSSR: „Jsem zdráva a mám se dobře. Stále na Tebe vzpomínám. Je mně smutno bez Tebe. Čekám stále – třebas i na sebemenší zprávu od Tebe. Jsi-li zdráv a jak se Ti daří. Mám hodně práce. Pracuji teď v důstojnické jídelně jako účetní. Čas hodně utíká. Piš brzy a nedej se. Líbá Tě Štefa.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Přes krvavé řeky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.