Motiv na obálce: Christian Rohlfs: Adam a Eva (asi 1916)

Copyright © Miloň Čepelka, 2017

Editor © Josef Pepson Snětivý, 2017

Cover & Layout © Nakladatelství ČAS, Alena Šulcová, 2017

© Nakladatelství ČAS, www.nakladatelstvicas.cz, 2017

ISBN 978-80-7475-192-9

1

Živý plot se zelenal, mrtvola za ním šedla.

Obojí ve Starých Rasoškách, v městysu nedaleko…, na tom nezáleží.

Igor Jurášek si protíral střídavě jedno a druhé oko, tahal se za obočí, klepal si na čelo a hleděl do ranního slunce v naději, že oslepne. Nemohl se hnout, ačkoli věděl, že nejlíp by bylo, kdyby rychle utekl, odešel, odšoural se, odplížil, odplazil, odletěl, cokoli, hlavně aby už byl pryč. Současně však toužil, aby ještě někdo jiný viděl to, co on, aby mu to kdokoli potvrdil, neboť nepomáhalo, že se už několikrát i štípl.

Spí? Nespí? Zbláznil se?

To, nač tu narazil, bylo nemožné, nemyslitelné, vyloučené.

A přece to tady bylo. Leželo to, nehýbalo se, vysmívalo se mu, děsilo ho.

Tělo spočívá na boku, obličej je však skoro celý obrácen vzhůru, tak není pochyb.

Ta mrtvola je on. Taky Igor Jurášek.

Nabeton, tutově, určitě, nepochybně.

Ne jeho dvojník, tak dokonalé dvojnictví nemůže existovat. Ani o klon nejde, vždyť vědci zatím naklonovali tu ovci, tam krávu, nedávno snad myš (jako by jich na světě nebylo dost), ale člověka stále ne. Ono ani není oč stát. I tak nás přibývá až hanba a vypadá to na nové stěhování národů.

Tohle je tedy unikum!

Zahleděl se přes náměstí k hotelu. Ještě neotevřeli. Ale v lokále se svítí. Asi pro ubytované hosty, opožděně snídající. Pokud tam na konci srpna v hnízdě jako Staré Rasošky někdo přespává, což je krajně nepravděpodobné.

On si tenhle čas vybral záměrně. Aby to bylo jako před osmapadesáti roky, kdy se sem přijel představit coby nová posila kantorského sboru. Ještě bez kufrů, jen tak, porozhlédnout se, odhadnout, co ho asi čeká.

Vlastně sem přijel dvakrát. Poprvé v červenci, a to ho doprovázela spolužačka, vysokoškolská marná láska Jarmila, se kterou měl jen pár dní předtím první sex v životě. Na koleji v Lazarské v pokoji plném paland. Bydlelo tam tenkrát na hromadě dokonce osm rozčepýřených mladíčků. Můjtybože! Kdepak je jí, stařence, asi konec? Měla před svatbou, a musel to přijmout jako první ránu svých milostných osudů.

Podruhé to bylo na konci srpna, to už s kufry. Soudruh na okrese, kde byl povinen se zastavit, šveholil, jak je rád, že do malého města, typicky maloměšťáckého, ideologicky zaostalého, přichází právě on, mladý, nezatížený starými pořádky, ztělesněná a odhodlaná budoucnost socialismu. Asi nevěděl, blbec, že on si Staré Rasošky nevybral, vždyť ani nevěděl, že existují. Dostal úřední umístěnku přímo z ministerstva.

A bác, teď po dlouhých letech je tu zničehonic dvakrát.

Proč nedřepěl doma a nevzpomínal tam? V pohodlném starém ušáku?

Dvě jeho vydání. Stojící živý, ležící mrtvý. Nebožtík, jak zákon káže. A nad ním týž, vidoucí, slyšící, nechápající. Pedagog ve výslužbě. Nejdřív učitel, pak středoškolský profesor, pak vysokoškolský doktor docent. Osmdesátiletý, pravda, ale ještě dýchající. Jen nohy ho trochu zlobí. A srdce. A kyčle. A průdušky. A pak ovšem ten jeho kdysi tak chtivý, dnes už jen zklamávající, ve slušné společnosti nepojmenovávaný … úd. Mimo provoz.

Nech toho, dědku!

Sáhl po mobilu, ale hned se zarazil, když si představil, co bude, až řekne:

Okamžitě sem přijeďte, našel jsem se mrtvý.

Prosím? Kdo volá?

Docent Igor Jurášek, toho času ve Starých Rasoškách, blízko kostela.

A cože jste tam našel?

Mrtvolu. Nebožtíka. Svoji.

Čí?

Svoji. Jsem to já.

Prosím vás, běžte se vyspat.

Klap.

Raději schoval ďáblův vynález do kapsy.

Musí najít někoho jiného, kdo to oznámí. Komu to nebude divné. Někoho, kdo ho nezná. To už jsou tady po těch letech nejspíš všichni. Vždyť i jeho žákům musí být, kolik, jistě sedmdesát. Některá jména si pamatuje, ale podoby se proměnily jemu i jim. Rozhlížel se, náměstí bylo pusté jako v neděli. Nebo jako večer, kdy všichni čučí do bedny, kde se míhají obrázky.

To tenkrát ještě ne. Tenkrát se tu pod lípami u morového sloupu scházeli na jedné straně dědci, na druhé omladina, a hádali se, dědci o fotbale, mladí o fotbale a o holkách.

Lípy šumějí, málem už podzimní vítr jim krade listí, prostranství před školou by potřebovalo předláždit.

Čas teče. Člověk se nemá nikam vracet, tohle mu nakukal čert.

Něco přece udělat musí.

Nebo nemusí? Taky by se dalo zmizet, nebyl jsem tady, nic jsem neviděl.

Jen nepanikařit! Co takhle farář? To by byla důvěryhodnost sama.

Jistě nějaký mladý Polák.

S úlevou, že nebude mít na očích přelud, který bohužel není přeludem, odešel k faře. Zazvonil, žádná odezva. Ticho jako by kapalnělo.

Z kostela se ozvaly varhany. Aha, slouží ranní mši, nezbývá než počkat.

Kdo mu to udělal? Kdo mohl? A jak to zařídil? A proboha proč?

Někdo z bývalých žáků? Za léta jich byly stovky, ba tisíce. Ale tady učil naposled už před hrůzou roků. Teď sem přijel jen kvůli vzpomínkám. Nikdo ho nezval, mínil projít pár uliček, tenhle dům tu tenkrát nebyl, tady zas naopak jeden přízemní byl, a zmizel. Chtěl si svou první štaci jen tak obhlédnout, rozloučit se s lípami na náměstíčku, v duchu laskavě pohladit své někdejší stopy, mstivě možná naposled počůrat mez, na které tenkrát našli jeho nádhernou a bohužel jen vysněnou lásku Danu Pruskovou v nerozlučitelném objetí s Edou Maršíkem, divokým motocyklistou a proslulým děvkařem.

Můjtybože, jak právě s ním mohla…

Neřeklo se jim pak jinak než svazáci, že byli tak pevně svázaní.

Sanita je odvezla do nemocnice do …, na tom nezáleží, ale Danušku okamžitě přeložili a jemu zůstal šrám na srdci i na uraženém egu.

Byla to chyba. Tenkrát i teď. Co bylo, bylo, zkyslá polívka se nemá ohřívat. Kdyby sem nejezdil, ďas vem jeho sentimentalitu, žil by ještě, neválel by se tady jako ladra.

Ačkoli – vždyť žije! Může se poškrábat, může se zatahat za vlasy.

To je o rozum!

Třeba se konečně probudí a Hedvika, jeho dobrá chápavá žena a živá výčitka, řekne:

Lenochu lenošná, snad nechceš chrnět do soudnýho dne? A on otevře oči, promne si je, polkne, vstane, protáhne se, kolena ho zabolí, odkašle si, záda zaprotestují, zapomněls, kolik ti je, kmete, a hurá do sprchy.

Od padesáti si dává ráno studenou. Už třicet let. Osvěžuje ho to. Pomáhá mu to žít, zahání myšlenky na konec, který se blíží.

Blíží? Už přišel! To není možný!!!

Vrátil se ke svému druhému, nepochopitelnému vydání.

Leží tady tuhý, oblečený skoro jako on, v kostkovaném saku, v černých kalhotách s proužkem. V elegantních semiš polobotkách, jednu nohavici vyhrnutou, gumu od ponožek vytahanou. Ty prý jsou zdravotní. Akorát k vzteku, protože se při chůzi už po pár krocích schrují pod patu a potom tlačí.

Počkat! Takové boty nosil dřív. Nebo je má ještě doma? Kdo si to má pamatovat?

Sehnul se a ty svoje ponožky, ty živé, povytáhl. Zničehonic se mu zatočila hlava. Není divu.

Ha, tamhle někdo jde! Konečně.

Jenže sotva výrostek. Kluk. Asi ministrant, varhany už nezní, mše skončila.

„Pojď sem, chlapče! Víš, kde je tady policejní stanice? Neutíkej, neboj se!“

Je fuč. Hlava se mu třese, jak peláší. Taky kdysi běhával, když ještě neměl nohy kaput. Hedvika mu říkala rychlík.

Teprve před hodinou přijel. Chtěl se nasnídat v hotelu, okouknout školu – mají novou, větší –, zajít taky na hřbitov, býval vždycky upravený, cestičky už tenkrát zpevněné dlažbou.

Jestlipak se někdo stará o hrob kamaráda Jílka? Byl vdovec, tak nebyl nikdo, kdo by mu poslal jeho parte. Že umřel, dozvěděl se náhodou, když potkal v Praze – koho? Vždyť je to jedno.

A teď co?

Zmizet a těšit se, až přijde policie oznámit Hedvice jeho smrt, a pak, helemese koukejmese, záhada jednadvacátého století, vrátí se domů živý. Sáhněte si! Troufáte si tvrdit, že jsem nebožtík? Kdo tady patří do blázince? Já ne. A jestli, račte tam se mnou. Nebo se k potíži přece jen postavit čelem? Ať se děje vůle vesmíru? Třeba to bude i zábava.

Policejní služebna bývala kdysi blízko pošty. Vykročil tam, a bingo, nemýlil se.

Strážmistr, nebo jak si teď policisté říkají, nebyl rád. Nejdřív ani nevěřil.

Mrtvola u živého plotu za kostelem? Kde by se tam vzala? Že ji viděl na vlastní oči? Je si jist?

„Ano. Bohužel.“

„Muž, nebo žena?“

„Muž. Podle všeho dědek jako já.“

„Znáte ho?“

Zalhal, že ne. Na průšvih času dost.

„Tak se na to půjdeme podívat. Jste svědek, zaveďte mě tam.“

Tiše doufal, že už tam nebude. Že se probudil, oklepal, vstal, odešel neznámo kam. Že byl jen chiméra, představa, klam.

Ale byl tam. Bez pohybu, beze vzdechu. Němá otázka.

Policajt si posunul čepici do týla. Vypadal spíš jako šofér autobusu.

„Kdo to je?“ Pokrčil rameny.

„Jako by vám byl podobný.“ Ani nemrkl.

„Není to váš bratr?“

„Nemám bratra.“

„Jak jste ho našel?“

„Šel jsem okolo.“

„Kdo vlastně jste? Místní ne, neznám vás, a znám tu všechny. Můžete se mi legitimovat?“

Zašátral v saku, vytáhl občanský průkaz. Podivil se, že ho vůbec má. Mohl být klidně v kapse nebožtíkově.

„Igor Jurášek, hm,“ uniforma zvedla obočí. „Neučil jste tady ve škole?“

„To už je dávno.“

„Jasně! Učil jste mýho tátu. A teď se nachomejtnete…, to vám nezávidím. Musím zavolat doktora. A pak mordpartu. Budou se vyptávat, bude vás to stát spoustu času, smůla. Odkud jste přijel?“

„Z Prahy.“

„Radši jste měl zůstat doma.“

„To si taky říkám.“

Stokrát, tisíckrát za život měl radši zůstat doma. Ale vždycky ho to táhlo ven, jinam, rozkoukat se, zkusit výlet za hranice všedních dnů, vstříc neznámu, ach bože, čerti jsou skvělí agenti.

„Hýbal jste s ním?“

„Ne, propána. Ani jsem se ho nedotkl.“

„Jak jste věděl, že je mrtvý? Co když potřeboval pomoc?“

„Stál jsem nad ním hodnou chvíli, a nic. To je cítit ve vzduchu, že život vyprchal.“

„Nebo že ho někdo z těla vyhnal. Nezabil jste ho?“

„No dovolte?!“

„To nic, pardon. Zeptat se musím. Rutina. Třeba ho jen klepla mrtvička. Ale leží divně, co?“

Neodpověděl. Myšlenky mu metaly kotrmelce, salta a hvězdy.

„Máte mobil?“

„Mám.“

„Měl jste zavolat a místo nálezu neopouštět. Půjčte mi ho.“

„Prosím?“

„Mobil. Já ho mám na služebně. Potřebuju někoho, kdo to tu pohlídá, až to půjdeme sepsat. Sakramentská práce!“

Je to tak. Sedávej, panáčku, v koutě, když budeš hodný, nenajdou tě. Měl ho obrátit naznak, nebožtíka, opatrnost neopatrnost. Měl se přesvědčit.

Co když to proti všem přírodním zákonům přece jen není než podoba? Co když ten druhý Jurášek nemá pod levou prsní bradavkou jeho mateřské znamínko? Třeba je to brácha, o kterém neví. Neřekli mu o něm. Ale kdo by uměl zařídit, aby se zčistajasna potkali právě tady a takhle? Mrtvý a živý. A proč, proč, proč? Šedesát roků se divil náhodám, a když konečně dospěl k názoru, že náhody nejsou, poněvadž naše životy jsou vpleteny do jakési neuchopitelné a nepochopitelné sítě, kde všechno souvisí se vším a jen klíč k těm souvislostem chybí nebo je zatím nerozluštěn, tak by právě tohle měl zničehonic uznat za náhodu?

Nenastražil na něj někdo jen voskovou figurínu jako z muzea té francouzské madam? Dnes už jsou voskovky i v Praze. Hnus!

Mezitím přišel jakýsi mladičký fousek, policejní elév či co.

Dostal rozkaz stát u mrtvoly a nikoho k ní nepustit.

Z kostela vyšlo pár věřících a podezíravě hleděli k nim. Dvě uniformy a cizí muž slibovali vzrušení. Ale až k plotu z drobných větviček a lístečků buxusu se neodvážili.

Mladíček zůstal, Jurášek se strážmistrem se vydali zpátky ke služebně.

Úřední osoba telefonovala, neúřední nezvaný host se marně pokoušel utřídit si labyrint nápadů a dohadů, který mu vířil mozkem. Bylo to čím dál horší.

Nikdo na světě kromě jeho ženy nevěděl, že sem dnes pojede. Natož prvním ranním autobusem.

„Proč jste sem přijel?“

„V rádiu hlásili, že bude pěkně, napadlo mě, že si to tady všecko ještě jednou projdu, než umřu. Jako mladíkovi se mi tu líbilo. První štace, chápete?“

„Možná chápu, možná ne. Půjčte mi ještě ten průkaz, sepíšeme to. Jméno?“

„Je tam vytištěno.“

„Říkejte. Pro kontrolu.“

„Igor Jurášek.“

„Bydliště?“

„Praha 5, Kováříčkova 14. To je na Smíchově. Blízko Anděla.“

„Rodné číslo?“

„Třicet pět nula šest šestnáct, lomeno nula tři devět.“

„Fajn. Zatím souhlasí. Stav?“

„Ženatý.“

„Manželka?“

„Hedvika.“

„Její rodné číslo?“

„To neumím. Ale bude začínat číslem 48.“

„Zavolejte jí.“

„Proč?“

„Že se zdržíte.“

„Jak dlouho předpokládáte?“

„Vím já? Tady, dokud vás nepředám, ale na kriminálce v Praze těžko říct. Chcete kafe nebo něco?“

„Nebo něco co?“

„Čaj?“

„Radši to kafe. Bez cukru prosím.“

Je to šílené. Sájensfikšn. Nikdy těm kravinám neholdoval, a teď je snad bude žít. Kdyby přiletěli ufouni, a šup s ním do talíře, všech deset by štěstím olízl. Vysvobodili by ho z téhle situace o moc šílenější. Možná – co kdyby si ho vyhlídli, že ho unesou, a aby po něm nebyla sháňka, stvořili mu dubla! Ale že by si ho neuhlídali a nechali ho zabít?! A kdo by jim ho zabil? Proč? Bude to mít obyčejnější vysvětlení.

Třeba to vykoumal nějaký žák nebo nějaký kolega, kterému kdysi šlápl na kuří oko. Nebo bývalá milenka! Nebral si servítky, když se s nimi rozcházel. Jenže to by musela být čarodějnice, aby ho nejdřív zdvojila a pak jednoho zavraždila a druhého nechala běžet.

A kde, u všech čertů, jak na to může zapomínat, vždyť v tom je zakopanej pes, kde vůbec vrah nebo vražedkyně vzali toho druhého? Ať to je, kdo je?

„Promiňte,“ odvážil se zmateně, „směl bych si odskočit?“

„Na chodbě doleva.“ Strážmistr se s ničím moc nepáral.

„Je tam zrcadlo?“

„Zrcadlo?“ opáčila uniforma. „Víte, že ani nevím? V umývárce asi. Hned vedle.“ Vzápětí zničehonic zneklidněl:

„Nemíníte se doufám vypařit? To bych vám neradil. Okýnko je tam dost úzký.“

„Najednou na mě přišlo nutkání. Po tom šoku asi.“

„Není divu. Prosím.“

I když to nebylo nutkání. Bleskly mu hlavou historky o upírech. Že když se postaví před zrcadlo, nezobrazí je. Co kdyby pravým Igorem Juráškem byl ten mrtvý od kostela, a po Starých Rasoškách chodil a na policejní stanici trčel jeho přízrak? Dnes byl ochoten uvěřit jakékoli fantasmagorii.

Vstal, odešel naznačeným směrem, zrcadlo objevil, a zděsil se. Protože v něm byl. A vypadal příšerně. Kdyby se potkal na ulici, rozutíkal by se pryč. Co nejdál od toho zjevu.

Oči jakoby plovoucí, límeček košile shrnutý, nos se leskl potem, a když si prohrábl řídké vlasy, ruce se mu třásly.

Ale upírem zjevně není. Aspoň to.

Vrátil se k strážmistrovi. Ten se zeptal: „Dobrý?“

Odpověděl, že dobrý, a polekal se, co bude, až v kapse mrtvého najdou osobní doklady a zjistí – pokud je u sebe bude mít –, že jsou totožné s jeho. To zatím zůstává nepotvrzeno. Takže je to současně naděje na parádní omyl. Ale kdepak omyl!

Přijel mladý detektiv z Prahy, představil se jako Neseděl, nebožtíka prošacoval, průkaz našel a přečetl jasně: „Igor Jurášek, narozen 16. června 1935, bytem Praha 5, Kováříčkova 14.“

Místní strážmistr se podrbal ve vlasech a s úlekem v očích zaprosil: „Pardon, můžete to zopakovat?“

Mladík byl ochoten: „Igor Jurášek, narozen 16. června 1935, bytem Praha 5, Kováříčkova 14.“

Igor Jurášek číslo jedna (nebo dvě?) věděl, že blesk právě sjel, ale protože hrom ještě neuhodil, mlčel.

Ani strážmistrovi se nepodařilo promluvit. Jen na pražského experta kývl a přistrčil mu psací stroj, ať si přečte, co tam už dřív nadatloval on.

Tomu chvíli trvalo, než si to spojil. Pak vybuchl:

„Co to je za vtipy? Ukažte mi svůj průkaz!“

Zíral na něj, zíral na strážmistra, zíral na Juráška. Ten se odvážil ze sebe vypravit jen: „Já to nechápu.

Opravdu.“

„Vy jste to věděl?“ Pražák se tvářil hrozivě.

„Ne,“ vydechl místní. „Ovšem bylo mi to podezřelé. A řekl mně, že mrtvého nezná,“ přiložil si dotčeně.

„Podezřelé?“ získával čas detektiv.

„Nevěřil jsem svým očím.“

„To já nevěřím taky,“ ulevil si kriminalista. „Tohle mi byl čert dlužen! Je to váš bratr? Dvojče?“

„Nemám bratra. Nikdy jsem neměl. Ani sestru.“

„Tak jak nám to vysvětlíte?“

„Nevysvětlím. Je mi líto. Pro mě je to stejná záhada jako pro vás.“

„Na to se ještě podíváme,“ zabručel policejní zelenáč, teď opravdu zelený jako stěna. „Zatýkám vás pro důvodné podezření ze sebevr…,“ došlo mu, že říká nesmysl, „… z vraž…,“ další nesmysl, „z podvodu. Z matení úřadu. A… a to se ještě vyšetří, z čeho.“

Jurášek neprotestoval. Už dobrou hodinu věděl, že bude zle a tohle že je sotva začátek.

2

V cele předběžného zadržení, to už v hlavním městě, zatímco kriminalisté dávali hlavy dohromady a navrhovali každý zvlášť a všichni dohromady jeden postup hloupější než druhý, Igor Jurášek, beznadějně sám, ale spokojen, že ho nikdo neruší, hádal, komu z minulosti by stál ve svých osmdesáti letech za to, aby se mu pomstil. Nebo ho potrestal. A zač? Myšlenka, že to má být trest, zdála se mu nejlogičtější.

Chtěl-li mít aspoň jakoustakous naději, že ve vzpomínkách nějaký důvod včetně neznámého pachatele objeví, musel přitom pominout záhadu své dvojjedinosti a nesměl se ptát, kde a proč vznikla. Tak se dostal nejdřív k Jindřišce Vahalové.

Jindra. Propána, ani neví, jestli dosud žije. Po otci měla slabé srdce, ale když ji viděl naposled, blížila se k sedmdesátce. Takže se jí možná během života spravilo.

Ale ta že by? A jakou mocí? To je kravina.

Pravda, říká se, že bývalá panna nikdy nezapomene a vždycky jí zůstane nějaký vztah k muži, který ji odblanil a způsobil první bolest i první rozkoš, ale že by na něj zaútočila a chtěla ho vytrestat až na stará kolena, to připustit nemínil. Ledaže by důvodem bylo, jak se před ní v poslední době skrýval.

Aby ne! Jak si mohla myslet, že na něj má pořád právo? A že jeho pořád zajímá její tak nadprůměrně šikovný synek? Dušan myslím. Co mu po něm bylo? A co po ní?

Tenkrát dávno, jemu bylo osmadvacet a jí o šest méně, ho přece ona odkopla. Kvůli nějakému Polákovi. Byla z Ostravy. Všecko, co bylo polské, bylo pro ni nejhezčí. Ale slušelo jí to, mršce. Měla sirotčí důchod po otci důstojníkovi, byla zvyklá, že si nemusí nic odříkat, a teď po letech najednou, když už zesílila v bocích a místo elegantních lodiček se nazouvala do pohodlných rozšmaťhaných střevíců na podpatku skoro nulovém, měla začít fufníky počítat? Rozhodovat, co si koupit může a co ne? Divit se, že synáček stojí víc, než tušila, když se rozhodovala být svobodnou matkou samoživitelkou? Těžce to nesla, láteřila na vládu, na parlament, není div, že hledala uši, do kterých by se vystěžovala.

Když u nich tehdy zazvonil telefon, Hedvika ho zvedla, chvilku poslouchala a pak řekla: „To je pro tebe.“

Vzal si sluchátko a slyšel: „Ahoj, tady Jindřa.“

„Dobrý den. Prosím,“ řekl netrpělivě.

„Tady Jindřa,“ zopakovalo nedůtklivé sluchátko. Mlčel. Neměl nejmenší páru, kam s Jindřou.

„No dobře. Tak teda Dra.“

Můjtybože. Dra! Dráček Jindráček. Dráčku, dráčku v bílém sáčku. Užuž jako by ve vzpomínce rozkvetl, ale hned zase zvadl. Co s ní? Jenže když naléhala, že se musí sejít, prosím. Ale vinárna U Sovy už neexistuje. A on tolik času ani nemá. Leda tak kafe, na půl hodinky. Dobře, ale ve Slávii ne. (Tam by potkali spoustu známých, je snad blbá?) V Jirchářích. Blízko bývalé koleje, to by šlo. Za hodinu. Hedvice řekl a rozverně přitom zamžikal pravým okem: „Volá mě minulost.“

„Tak se v ní nezapomeň,“ zavarovala.

A on pak ne půl, ale celou hodinu a ještě kus navrch poslouchal monolog, který ho zakrátko po počátečním zájmu příšerně nudil: „Nelituju, to ne, to si nemysli, ale přesto si říkám, že kdybys mi to byl tenkrát víc rozmlouval a kdybych tě poslechla – já bych neposlechla –, bylo by to dnes jiné. Kdybych třeba měla Dušana s tebou, a ne s tím, s kým ho mám… On je teda Dušan prima, fajn, je ohromně šikovný, nač sáhne, to umí nebo se to rychle naučí, ale já jsem si představovala, že bude studovat, nejradši bych hudbu, kdyby byl třeba dirigentem symfoňáku, jenže on už od začátku pořád jen šroubovák a kladívko a cojávím, a přitom jeho otec je profesor. Jméno neřeknu, ale možná kdyby žil s námi – nenudím tě –, ale já se zařídila, jak jsem si usmyslela: Dítě, a dost! Nemá ani tušení, že jsem porodila. Splnil úkol, a šel. Jsem hrdá matka, a je to často dřina, to mi věř. Dělám v novinách, jsem chvíli doma, chvíli v luftu, ale v jedněch dřepím přes den, do jiných píšu po večerech, líná já nejsem, nikdy jsem nebyla, uznej, a on mě miluje, drahoušek. Všecko spraví, všecko udělá, v pubertě to s ním trochu mlátilo, neříkám, že ne, ale už má ty telecí roky za sebou, učí se instalatérem, to je dnes úzký profil, práce nad hlavu a bude to ještě lepší, na řemeslo nikdo nechce, všichni jen zbohatnout, zbohatnout, jako by na to už včera bylo pozdě – nenudím tě –, zkrátka když můžu, vypadnu, zařídím si reportáž někde mimo Beskydy a mimo ocelové srdce republiky, haha, já jsem horník a kdo je víc? Dva horníci! Ale řeknu ti, přiznám se, mě zamlada ty jejich černě podmalované oči braly, oni věděli, co dělají, když si ty proužky pod řasy dokreslovali, musíš k nám někdy přijet, urvi se! A co ta tvoje, já ji pamatuju z koleje, že si vezmeš zrovna tu, to by mě ani ve snu nenapadlo, taková šedivá myš to byla… Já ti dám adresu, chceš? Jistěže chceš, telefon mám taky, hele, mám navštívenku, služební, ale je tam i privát, ulici snadno najdeš, nebo se zeptáš, je to blízko divadla Jiřího Myrona, někdy tam s Dušanem jdeme, ale on na to moc není, ještě tak kino, kino má radši, i když mu říkám, že tam jsou jenom stíny, a na jevišti lidi, lidi jako on, jako já. On by mi první poslední – nenudím tě? Řekni, kdyby jo –, a když jsem ho žádala, na tátu ať se neptá, ten že umřel, sotva se on narodil, zkusil to pak už jen jednou, a já se rozbrečela, někdy to na mě přijde, že jsem taková kráva, tak už potom nikdy. Vzdal to, porozuměl, že je zkrátka napůl sirotek, však mu to vynahrazuju, jak můžu. Ale o tobě jsem mu vyprávěla, jak jsme byli v Buchlovicích a u staříčka a na Buchlově, tak je na tebe zvědavý, jestli tě teda ta tvoje na takový výlet za mnou pustí, to musíš sám vědět …“

Neměl na cestu do Ostravy dnes, pozítří ani za rok pomyšlení, a když se podíval na hodinky, doslova zavyl, oj, ten čas letí, nezlob se, už musím!

Byl rád, že ho nezdržovala a že směl zmizet skoro se ctí.

Ta nemá důvod, aby mu škodila. Tenhle zvon nezní už ani ozvěnou, Zavolala, jen že se asi na služebce v Praze zrovna otravovala.

Jakmile tuhle možnost uzavřel, přišli pro něj a vedli ho do kanceláře k někomu důležitějšímu, než byl ten fousek, co přijel do Rasošek. Důležitý se neusmíval. Měl v každé ruce jeden občanský průkaz a oběma si mával před obličejem, asi aby zdůraznil jejich nestydatou totožnost.

„Kde jste pořídil tuhle kopii? A která z nich je kopie?“

„O tom nic nevím.“

Od rána už se uklidnil, byl připraven na příkoří všeho druhu. I na urážky a vyhrůžky.

„Měl byste pochopit, že zapírání není k ničemu. My na tu záhadu přijdeme.“

„To bych byl opravdu rád.“

„Věříte, že vám tahle šprťouchlata projdou?“

„Jaká šprťouchlata? Mrtvý muž na náměstí ve Starých Rasoškách je podle mě věc docela vážná.“

„To si pište, že vážná!“

„Byl zavražděn?“

„Zavraždil jste ho vy?“

„Ne. Proč bych to dělal?“

„Třeba vám překážel, když jste zjistil, že je…, že jste…, že jste …“

„Řekněte to, prosím vás. Neostýchejte se. Že jsem nebo že jsme co?“

„Stejní.“

„Už jste o tom někdy slyšel?“

„Ne. A otázky tady dávám já.“

„Poslužte si.“

„Co mám proboha vás prosím napsat do hlášení, pane, pane …?

„Jurášek.“

„No právě. Dají mě do blázince, když napíšu, že na policejní stanici ve Starých Rasoškách přišel pan Igor Jurášek z Prahy 5, Kováříčkova 14, a oznámil nález mrtvého muže Igora Juráška z Prahy 5, Kováříčkova 14. Oba si jsou neuvěřitelně podobní, lépe řečeno, oba jsou navlas stejní, malý rozdíl je jen v tom, že jeden je živý a druhý mrtvý.“

„Navrhuju, pane kriminální rado, abychom raději spolupracovali, než se přeli. Nedělejte na mě bububu a uvažujme. Byl mrtvý nalezenec Igor Jurášek zavražděn? To snad můžu vědět.“

„To prozradí pitva. Zatím na něm stopy násilí nalezeny nebyly.“

„Vidíte. A hned jsme o krok dál. Nejsem vrah.“

„To jsem ještě neřekl.“

„Ale řeknete to. Mám podezření, pramenící v mém šestém smyslu, že ani pitva neprokáže cizí zavinění smrti mého …, řekněme dvojníka.“

„Byl byste tak laskav a vysvětlil mi, jak se jmenuje ten váš šestý smysl?“

„Nemá jméno. Použijme pojmu intuice.“

„Kecy, pane. Nic než kecy. Co mám napsat do hlášení, to mě zajímá, to potřebuju!“

„Pravdu. Napište pravdu. Hlavu ať si s tím lámou jiní.“

Pan rada, či kdo to byl, se zamračil. Ale zničehonic jakoby vesele, dá-li se zamračení nazvat veselým.

Jurášek vyčkával a povzbudivě se usmíval.

„Člověče,“ rozzařoval se policista stále víc, „víte, že máte pravdu? Ať se nad tím trápí jiní a jinde. Já dodávám jen fakta. A ta jsou, jaká jsou.“

„Záhadná,“ upřesnil Jurášek.

„Záhadná,“ souhlasil muž za stolem. A dodal: „Je mi líto, avšak jsem nucen zdržet vás u nás až do výsledku té zatracené pitvy. Pokud někdo nade mnou nerozhodne jinak.“

„Já tomu rozumím, pane. Aspoň mám čas přemýšlet.“

„Dali vám najíst?“

„Dosud ne.“

„Zařídím to. A děkuju vám, že spolupracujete.“

Oba vstali, vstoupil dozorce. Vyšetřující úředník řekl:

„Návštěva pana Juráška se protahuje, bohužel. Doprovoďte ho do jeho, ehm… dočasného pokoje. Opatrně.“

Sedl si, vzal pero a papír ležící před ním a s mohutným rozmachem se na něj podepsal. Nečitelně.

Dvojjediný živý mrtvý ve svém nedobrovolném osamění mohl uvažovat dál.

Zač? Za který svůj hřích má si odpykávat tento neobvyklý trest? A že to trest je, tím si byl už jen za těch pár hodin, které strávil od příjezdu ze Starých Rasošek, stoprocentně jist. Spravedlnost ho dohnala ve chvíli, kdy to už nečekal, ba kdy byl přesvědčen, že už ji s konečnou platností obelstil. Jestliže důvodem nebyla Jindřiška Vahalová, to před chvílí vyloučil, teď se mu nabízel jiný stín. Přestože čas letí, tak stín přítomné chvíli bližší, byť už také minulý.

To bylo ode dneška teprve tak patnáct roků – pan učitel a gymnaziální profesor Igor Jurášek, už ve výslužbě, avšak semtam hostující docent přednášející na univerzitě v Olomouci, také občasný autor nějakých těch knih, o nichž se šušká, že nejsou než do počtu, a vznešeněji, že doplňují kolorit doby, měl starosti s Helenou. Nebo pravdivěji: s Helenkou. Pouhé jedno jediné písmeno, a jaký často vystihne rozdíl.

Helena je dnes žena a snad propána už matka, bylo by jí to přáno, ale byla to milenka, zprvu vzpurná, pak pokorná, poslušná, oddaná, a nato překvapivě, i když logicky, znovu vzpurná. Ultimativní. Ubrečená. Vyčítající. Pěkná. Zklamaná kýmsi, kdo byl před ním. Nesnesitelná. Vášnivá.

Bylo jí šestadvacet a přišla za ním, okouzlena prý jeho češtinou. Tak čistou, tak splavnou, neostýchající se byvších slov, bez potíží zdolávající přechodníky přítomné i minulé – přišed, přišedši, přišedše, okouzliv, mluvě, přirovnávajíce –, a zatímco on si vychutnával obdiv, kterým ho zahrnovala, ona, rdíc se, rozhodnuvši se, naslouchajíc, děkujíc atakdále zřejmě zapomněla, kolik je jemu a kolik jí. A on jakbysmet. V obou případech trestuhodně.

Láska kvete v každém věku, zákonitá i nezákonná. Měla černé oči, rozhodná úzká ústa a drobnou souměrnou postavičku. Zrozena byla ve znamení býka, neústupná, cílevědomá.

Jeli spolu tam a jeli spolu onam, vždycky když oficiálně přednášel na univerzitě. Poctili tak svou rozdychtěnou přítomností mnohé moravské město, ba i dědinu, pokud se pyšnila penzionem nebo hotýlkem, které Helenka na internetu, na tom dalším ďáblově vynálezu, uměla objevovat a noclehy tam či onde objednávat. Jistěže vždycky dva pokoje, spávali každý zvlášť, aby se jejich skutečný vztah před světem neprovalil, ale on, zestárlý frejíř, měl další důvod, o kterém se nikdy nezmínil, ač buď mu přiznáno, že si ho uvědomoval: svou téměř chorobnou plynatost, rok za rokem, ba měsíc za měsícem stále se zhoršující. Kdyby před ženuškou Helenina typu jen jednou zatroubil v tubu jako Jarryho literární prasák král Ubu, její okouzlení, ba možná opravdu láska k němu zahynula by patrně jedinou mocnou ranou, jejíž čichový efekt nebyla by schopna pohltit ani protiplynová maska s nejnovějšími parametry účinnosti.

Když jí asi po dvou setkáních ve vší počestnosti nad kávou navrhl, že by si spolu o vývoji českého jazyka lépe podebatovali někde v soukromí, nerušeni a neomezeni hodinami, řekněme na dvouči třídenním výletě do místa vonícího dějinami, byla okamžitě pro.

A neskrýval před ní, že je ženatý, nenaznačoval nic o manželském rozvratu, vždyť žádný nebyl a v tomto smyslu nebyl zvyklý lhát nikdy, na to byl příliš poctivý i opatrný vzhledem k možnému nežádoucímu vývoji jakéhokoli nezávazného vztahu. Tak jeli kamsi do podhradí…, u všech ďasů, a to teď pana docenta Juráška rozhodilo víc, než když si Helenku před chvílí vybavil…, jak se to tam jmenovalo?

Neví. Sakra práce, neví! Není to sice důležité, ale jak může zapomínat takové věci? On, který má dodnes v hlavě aoristy a veškeré záludnosti staroslověnštiny? Že by už opravdu stáří? Skleróza? Kornatění, jak tomu jednodušeji říkávala jeho babička, která o existenci staroslověnštiny neslyšela nikdy ani ve snu? Byl to snad první soukromý ubytovací podnik po návratu kapitalismu nebo dokonce ještě před ním na rozhraní osmdesátých a devadesátých roků minulého století. Jeho, Juráškova století. Neboť k novému času prvních dekád století jedenadvacátého a ke třetímu miléniu se nijak radostně nehlásil už z pouhého vědomí vlastního blížícího se konce.

Dva pokojíky jako cely, záchod pouze jeden na druhém konci úzké chodby, pokryté kobercem dávno prošlapaným, ale příchuť dobrodružství a slibný předpoklad věcí dosud nebývalých to překryly.

Pozvala ho do kamrlíku, ve kterém měla nocovat ona, a požádala ho, zda by jí nepřečetl něco ze svého díla. (Díla! To znělo!) Něco třeba jen zatím započatého. Aspoň prý, až ho dopíše, bude ona svědkem tvůrčího procesu, jak příběh vznikal krůček po krůčku, větičku po větičce. Chacha.

A tak se odvážně pustil do četby prvních stran jednoho z několika rozepsaných románů, po jejichž prvních kapitolách dosud nikdy nenásledovaly žádné druhé, natož třetí. Ale úkol, přesvědčit zaujatou posluchačku o pisatelově nadání a vzápětí o jeho skromné bezradnosti, jak pokračovat, o zoufalém autorově trápení a pak s nenápadně naznačenou možností, že by snad stál o radu, kam s tím hnout, ten ty foltýnovské stránky splnit dokázaly.

Helenka voněla mládím, líbali se, hladili se, vrněli, ale tehdy v tom – Štikov se to jmenovalo! Hosana, dosud žijeme, dosud si vzpomínáme! – v tom Štikově se spolu ještě nevyspali. To přišlo až později. A bylo to bez potíží, bez neshod. Jejich sexuální spojení trvalo několik let, než zazvonila kosa o kámen. Než ťala.

„Můžu ti něco říct?“ zašeptala jednou k ránu, když se hrabal ze zmuchlaného lůžka, že už je nejvyšší čas odejít do svého počestného pokoje.

A bylo to, to ví naprosto bezpečně, bylo to na jižní Moravě v sympatickém okresním městě, jméno nechme stranou, ale ve městě, kde už dva dny nasychal strachem, aby nepotkal dávného spolužáka, který tam stále ještě vyučoval na gymnáziu. Těžko by mu vysvětloval svůj mladý dámský doprovod.

„Jistě, Heli, ty můžeš všecko. Proč se ptáš?“

„Trochu se stydím.“

„Tak si vem kalhotky.“

„Nevím, kde jsou.“

„Co tě trápí?“

„Že už je mi dvaatřicet.“

„Ale jsi pořád k nakousnutí. Třicítka není žádný věk.“

„Pro ženy jo.“

„Jsi v nejlepších letech. Krásná, hlaďounká, šukavá.“

„No právě.“

„Nerozumím.“

Chvíli počkala v naději, že mu to dojde, že tu větu nebude muset říct, že si ji přečte rovnou z ní, z její zpovykané dušičky, ale nedočkala se, i když on si vzpomíná dobře, jak mu tenkrát v hlavě zazvonilo na poplach.

A když to pak uslyšel, když se nechtěného dočkal, věděl, že je konec, že už to hebké mladé tělo nikdy víc neochutná, nezlíbá, neolíže a neulíže, nepoznamená ani jazykem, ani zuby, rty, ba ani sadeovským bičíkem.

Nasadila tomu korunu dodatkem:

„Maminka s tím souhlasí.“ Neodpustil si jedovatost: „A tatínek?“

„Ten do toho nemá co mluvit.“

„Myslím, že má. Ale – ne, má milá, to nejde.“

„Proč ne? Chci mít něco z tebe.“

„Vyloučeno. Není to dobrý nápad.“

„Budeme to vědět jen my dva.“

„My tři,“ opravil ji skoro nepřátelsky. „Vy dvě s maminkou a já.“

„A nechci po tobě nic. Ani nemusíš otcovství přiznávat.“

Zasmál se.

Zanaléhala: „Věř mi. Víš, že mi můžeš věřit.“

„O to přece nejde,“ nechtěl opakovat ortel.

„Jak to, že ne? Nechci tě rozvést, nechci tě připoutat. Jenže mám nejvyšší čas, chápeš? Riziko, že zůstanu jalová, se zvyšuje každým dalším rokem. Proč mlčíš?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nebožtík na rynku.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.