MUŽI VE ZBRANI

Copyright © 1993 by Terry and Lyn Pratchett

Translation © 1997 Jan Kantůrek

Cover art copyright ©1993 by Josh Kirby

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoliv způsobem reprodukovat a šířit bez souhlasu nakladatele.

ISBN 978-80-7197-541-0

Desátník Karotka, ankh-morporská Městská stráž (Noční hlídka), si v noční košili sedl k malému stolku, zvedl tužku, chvilku ohryzával její tupý konec a pak napsal:

Nejdražší mami a tati,

tak vám píšu, o další věci, která vás určitě hodně (a určitě mile) překvapí, protože ze mě udělali desátníka!! To taky znamená dalších  p ě t  tolarů za měsíc navíc a taky jsem dostal novou, blůzu se dvěma prýmky. A nový odznak z leštěné mědi! Je to strašlivá zodpovědnost!! A to všechno taky proto, protože máme, kvůli Patricijovi nováčky, protože Patricij – to je ten, jak už jsem vám psal dřívá, vládce města – si vymyslel, že Hlídka musí zachycovat, etnické špektrum města –

Karotka na okamžik přestal psát a vyhlédl z malého zaprášeného okna své ložnice na hladinu řeky, od níž se odrážely narůžovělé paprsky pozdně odpoledního slunce. Pak se znovu sehnul nad papír.

– čemuž tak docela nerozumím, ale musí to mít něco společného s kosmetickou fabrikou, trpaslíka Krajáče Bouřevana. Taky vám musím napsat, že kapitán Elánius, co jsem vám o něm tolikrát psal, odchází z Hlídky, protože se bude ženit a stane se z něj, vznešený gentlemoun, a já vám řeknu, my kluci z Hlídky mu to všichni přejeme. Mě například naučil všechno, co znám, kroměvá těch věcí, které jsem se naučil sám. Skládáme se, abysme mu koupili nějaký dárek na rozloučenou, myslím to budou jedny z těch, nových časoměrů, co jim říkají hodinky, ale těch nových, které nepotřebují démonky na to, aby šly, ale jdou na péro. Taky mu tam dáme vyrýt nějaký nápis, jako třeba Drahému, kapitánovi hodinky za krásné, hodinky – kamarádi z Hlídky. To je taková slovní lekrace, jako vtip. Zatím nevíme, kdo bude nový kapitán, seržant Tračník říká, že jestli to bude on, tak resižnuje, desátník Nóblhóch –

Karotka se znovu zadíval z okna. Jeho rozlehlé počestné čelo se pokrylo sítí vrásek vyvolaných namáhavou snahou přijít na něco pozitivního, co by mohl o desátníku Nóblhóchovi napsat.

– je také mnohem spokojenější ve své, současné hodnosti a já nejsem v Hlídce dost dlouho. Takže musíme počkat a uvidíme –

Začalo to, ostatně jako mnoho jiných příběhů, smrtí. A pohřbem, který se odehrával jednoho jarního rána, v čase, kdy mlha byla tak hustá, že zaplavila hrob a rakev ležela ukryta pod bělavým příkrovem.

Malý, špinavě šedý voříšek, hostitel takového množství rozličných psích chorob, že byl obklopen oblakem prachu, pozoroval celé dění z hromádky vykopané hlíny.

Několik starších žen z příbuzenstva plakalo. Eduard ze Mřelí neplakal a měl k tomu tři důvody. Byl nejstarší syn, třicátý sedmý hrabě ze Mřelí, a bylo Nevhodné pro hraběte ze Mřelí plakat; byl také – i když inkoust na jeho diplomu téměř ještě neoschl – vrah a vrazi nad smrtí nepláčou, jinak by proplakali celý život; třetí důvod spočíval v tom, že měl vztek. Přesněji řečeno, byl zuřivostí téměř bez sebe.

Zuřil nad tím, že si musel i na tenhle mizerný pohřeb půjčit peníze. Zuřil nad počasím, nad tímhle obyčejným hřbitovem, nad tím, že se hluk města v pozadí během tohoto výjimečného obřadu ani trochu nezměnil. Zuřil nad historií. Ani ve snu ho nenapadlo, že to bude takhle.

Takhle to přece být nemělo!

Zaletěl pohledem na druhý břeh řeky, k pochmurnému obrysu Paláce, a jeho zuřivost se vzepjala a rozpadla na kusy.

Eduarda poslali do školy Cechu vrahů, protože se vědělo, že je to nejlepší škola pro ty, jejichž sociální postavení je vyšší než jejich inteligence. Kdyby vystudoval jako šašek, byl by vynalezl satiru a dělal nebezpečné vtipy na Patricije. Kdyby byl absolvoval školu pro zloděje{1}, vloupal by se do paláce a ukradl něco, co bylo Patriciji velmi drahé…

Jenže… poslali ho do Cechu vrahů…

To odpoledne prodal všechno, co zbylo z majetku hrabat ze Mřelí, a dal se znovu zapsat do školy cechu.

K postgraduálnímu studiu.

Byl výtečný, první student v historii cechu, který to dokázal bez trestných bodů. Jeho profesoři a starší spolužáci o něm mluvili jako o člověku, na kterého je třeba dát si pozor – a protože v něm bylo něco, z čeho se i vrazi cítili nesví – nejlépe z co největší vzdálenosti.

Na hřbitově zatím osamělý hrobník zasypal jámu, která byla místem posledního odpočinku hraběte Eduarda ze Mřelí staršího.

Najednou si uvědomil, že slyší něco, co považoval za své vlastní myšlenky. Znělo to asi takhle:

Byla by tady nějaká šance na kostičku? Ne, to ne, fuj, to se nehodí, zapomeň, že jsem se o tom zmínil. Ale máš ve svém tom… jaksetoto… tašce… pár obložených chlebů s hovězím. Co takhle kdybys z nich aspoň jeden dal tomu malému hezkému pejskovi, co sedí támhle?

Muž se opřel o rýč a rozhlédl se.

Šedý voříšek ho upřeně pozoroval.

„Haf?“

Eduardu ze Mřelí trvalo pět měsíců, než našel, co hledal. Jeho hledání bylo komplikovanější o to, že nevěděl přesně, co hledá, jen to, že až to najde, pozná to. Eduard bezmezně věřil na osud. Lidé jako on se podobné víře oddávají velmi často.

Knihovna cechu patřila k jedněm z největších ve městě. V jistých specializovaných oborech byla největší. Ty obory se týkaly především zanedbatelné délky lidského života a způsobů, jak ho ještě ukrátit.

Eduard tam strávil mnoho času, často na nejvyšší příčce žebříku, často zahalen oblaky prachu.

Přečetl každou známou knihu o zbraních. Nevěděl, co hledá, ale nakonec to našel na okraji jinak velmi nudné a nepřesné knihy o balistice kuší. Velmi pečlivě si to opsal.

Mnoho času strávil Eduard i mezi knihami historickými. Cech vrahů byla společnost urozených mužů, rozených gentlemanů, a lidé tohoto druhu pohlížejí na celou historii jako na jistý druh účetní a plemenné knihy. V knihovně cechu bylo obrovské množství knih a rozlehlá galerie portrétů králů a královen{2} a Eduard ze Mřelí znal ty aristokratické tváře lépe než svou vlastní. Trávil tam své polední přestávky.

Později se říkalo, že právě v téhle době se dostal pod špatný vliv. Jenže tajemství příběhu Eduarda, hraběte ze Mřelí, bylo, že se nedostal nikdy pod žádný vnější vliv, pokud nepočítáte všechny ty mrtvé krále a královny. Dostal se jen pod vliv sebe samého.

Tyhle věci bohužel většina lidí špatně chápe. Jednotlivci nejsou přirozenými členy klubu lidské rasy, patří tam jen biologicky. Potřebují být hnáni Brownovým pohybem společnosti, což je mechanismus, s jehož pomocí lidské bytosti jedna druhé navzájem připomínají, že jsou… no dobrá… lidské bytosti. Navíc se také stále víc nořil do sebe, jak to v podobných případech bývá.

Neměl plán. Tak jako to lidé dělají, když na ně někdo zaútočí, i on se stáhl do pozic, které mohl lépe hájit, to v jeho případě znamená k minulosti. Pak se ale stalo něco, co mělo na Eduarda stejný účinek, jaký by měl na studenta vyhynulých ještěrů nález plesiosaura v jezírku se zlatými rybičkami před domem.

Jednoho horkého odpoledne, poté co strávil téměř celý den ve společnosti zašlé slávy, vyšel z budovy cechu a zmateně zamrkal v jasném denním světle. Najednou mu do oka padla tvář minulosti, která kráčela ulicí a přátelsky se zdravila s lidmi okolo.

Nedokázal se ovládnout. Zvolal: „Hej, vy tam! Kdo j-jste?“

Minulost se zastavila. „Desátník Karotka, pane. Noční hlídka. To je pán ze Mřelí, že? Mohu vám nějak pomoci?“

„Cože? Ne! Ne. Věnujte se své práci.“

Minulost přikývla, usmála se na hraběte a vykročila dál, do budoucnosti.

Karotka přestal zírat na stěnu.

Utratil jsem tři tolary za, ikonografickou skříňku, to je taková bednička se šotkem uvnitř, který kreslí věci, co mu na ně otevřete okýnko. Je to dneska moc velká móda. Prosím, nalezněte přiložené obrázky mého pokoje, kde spím, a taky mých kamarádů z Hlídky, Noby je ten, co dělá to koumické gesto, ale je to nebroušený, diamant a hluboko uvnitř má zlatou žílu.

Znovu přestal psát. Karotka psal domů alespoň jednou týdně. Karotka měřil dva metry, ale byl vychován mezi trpaslíky a jako trpaslík a teprve potom se mu dostalo jakés takés lidské výchovy. Literární tvorba pro něj byla dosti obtížná, ale byl velmi vytrvalý.

Počasí, psal dál, pomalu a opatrně, je pořád, velmi teplé…

Eduard tomu stále nemohl uvěřit. Prošel všechny záznamy. Znovu všechno zkontroloval. Vyptával se tam, vyptával se tady, a protože dokázal klást velmi nevinné otázky, lidé mu odpovídali. Nakonec si vyjel na dovolenou do hor Beraní hlavy, kde ho opatrné pátrání a ještě opatrnější otázky přivedly až do trpasličích dolů v okolí Ploskolebčí hory a následně až na jednu jinak zcela bezvýznamnou mýtinu v bukových lesích, kde mu, přesně jak doufal, několik minut trpělivého kopání odhalilo stopy spáleného dřeva.

Strávil tam celý den. Když skončil a ve světle zapadajícího slunce opatrně urovnával na místo výkopu vrstvu listí, byl si naprosto jistý.

Ankh-Morpork měl znovu krále.

A to bylo správné. Byl to osud, který to umožnil Eduardovi poznat právě ve chvíli, kdy on, Eduard, vymyslel svůj plán. A bylo správné, že to byl Osud, protože tak bude město zachráněno před svou nízkou současností svou slavnou minulostí. Měl v rukou prostředky a měl k dispozici konec. A z toho plyne… Eduardovy myšlenky často běžely podobným způsobem.

Dokázal myslet v kurzívě. Na takové lidi je ovšem potřeba dávat pozor.

Nejlépe z bezpečné vzdálenosti.

Moc mě zajímal váš dopis, kde jste mně v něm psali, jak do našeho dolu chodí, lidé a vyptávají se na mě. Je to úžasné, jsem tady sotva pár dnů a už jsem propulární.

Udělalo mi velkou radost, že jste otevřeli šachtu, č. 7. Musím vám říct, že i když jsem tady ve městě moc spokojený, pořád se mi stýská po těch, starých zlatých časech doma. Občas, když mám volno, sedávám ve sklepě a každou chvilku se udeřím do hlavy násadou sekerky, ale zdaleka to není ono.

Doufám, že vás dopis, zastihne v dobrém zdraví, s pozdravem

Váš milující adoptivní syn

Karotka.

Složil dopis, zasunul do něj ikonografie, zapečetil jej kusem vosku ze svíčky, který na něj přitiskl palcem, a vstrčil ho do kapsy. Trpasličí pošta do hor Beraní hlavy byla velmi spolehlivá. Stále více a více trpaslíků přicházelo pracovat do města, a protože jsou velmi svědomití, mnozí z nich posílali peníze domů. To způsobilo, že trpasličí pošta byla bezpečná jako máloco, protože byla pečlivě střežena. Trpaslíci velmi tíhnou ke zlatu. Každý silniční lupič, který chce zastavit vůz s trpasličí poštou výkřikem „Peníze nebo život!“, by si měl přinést rozkládací židli, něco k snědku a knihu na čtení, aby si ukrátil čekání, než se průvodci zásilek dohodnou, co dají raději.

Pak si Karotka umyl obličej, oblékl si koženou kazajku, kalhoty a kroužkovou zbroj. Připnul si hrudní plát, zasunul helmu pod paži a vykročil s úsměvem na tváři vstříc čemukoliv, co mu budoucnost nabídne.

Teď jsme v jiném pokoji a úplně jinde.

Byla to zchátralá místnost, kde se omítka loupala ze stěn a strop se propadal jako drátěnka v posteli tlustého muže. Pokoj byl přeplněn nábytkem.

Byl to starý, poctivý a pěkný nábytek, ale sem se nehodil. Ten nábytek patřil do velkých síní s vysokými stropy, kde se rozléhají ozvěny. Tady se dusil. Byla tady tmavá dubová křesla. Velké příborníky. Bylo tady dokonce celé brnění. Bylo tady sotva místo pro půltucet lidí, kteří seděli kolem obrovského stolu. Stůl se sem jen taktak vešel.

Kdesi ve stínech tikaly hodiny.

Těžké sametové závěsy byly zataženy, i když venku bylo stále ještě světlo. Vzduch byl těžký a nedýchatelný, a to jak díky horkému dni, tak svíci hořící v laterně magice.

Jediné světlo v místnosti vrhalo bílé prostěradlo, na které se z laterny magiky promítal poměrně dobrý portrét desátníka Karotky Rudykopalssona.

Malé, ale velmi vybrané publikum obraz pozorovalo s opatrně bezvýraznými tvářemi lidí, kteří jsou přesvědčeni, že jejich hostiteli chybějí v balíčku některé z vyšších karet, ale jsou ochotni si zahrát, protože právě zkonzumovali slušné jídlo a bylo by nevychované okamžitě odejít.

„Dobrá,“ nadhodil jeden z nich. „Myslím, že ho občas vídávám ve městě. No a co? Je to jenom obyčejný policajt, Eduarde.“

„Jistě. Je nutné, aby byl jen něčím obyčejným. P-podřadné místo v životě. Všechno to zapadá do klasického vzorce.“ Eduard ze Mřelí pokynul rukou. Ozvalo se cvaknutí a do štěrbiny v laterně byl zasunut další kousek skla. „Tohle nebylo malováno za života. Král P-paramor. Tenhle obrázek byl namalován p-podle starého p-portrétu. A tohle“ – cvak – „je král Velttrik III. P-podle dalšího p-portrétu. Tohle je královna Algena IV… všímáte si té linie brady? Tohle“ – cvak – „je sedmipencová mince z doby p-panování Vedletroupa Bezvědomého, všimněte si opět, p-prosím, té linie brady a všeobecné stavby kostí, a tohle je“ – cvak – „je… obrázek květin ve váze obrácený vzhůru nohama, čapí nůsky, myslím. Co to má být?“

„Ehm, omlouvám se, sire Eduarde, zbylo mi pár sklíček a skřeti ještě nebyli unavení takže –“

„Další obrázek, p-prosím. P-pak můžete odejít.“

„Jak račte, pane Eduarde.“

„Cestou se ohlaste u hlavního kata v mučírně!“

„Jak račte, pane Eduarde.“

Cvak!

„A tohle je moc p-pěkně udělaný obrázek – dobrá práce, Blinkine – to je obrázek busty královny Coanny.“

„Děkuji vám, pane Eduarde.“

„Větší kus obličeje by nám odhalil další podobnosti. Myslím, že to stačí. Můžete odejít, Blinkine.“

„Prosím, pane Eduarde.“

„Větší kus, než jen p-pouhé ucho.“

„Samozřejmě, pane Eduarde.“

Sluha za sebou uctivě zavřel dveře a odešel do kuchyně. Cestou smutně potřásal hlavou. Hrabata ze Mřelí si nemohla dovolit mučírnu ani kata už několik desetiletí. Aby udělal tomu starému brachovi radost, bude si muset vystačit s kuchyňským nožem a udělat, co se dá.

Návštěvníci čekali, až hostitel znovu promluví, ale jak se zdálo, on se k tomu neměl, i když tyhle věci se v Eduardově případě velmi špatně odhadovaly. Když byl vzrušený, netrpěl ani tak na zadrhávání v řeči, jako na chybně umístěné odmlky, jako kdyby zvýšená činnost mozku blokovala funkci jeho úst.

Nakonec se ozval jeden z hostů. „No dobrá. A co tím vším vlastně chcete říci?“

„Všichni jste viděli tu podobu. Není to očividné?“

„Ale no tak, to snad –“

Eduard ze Mřelí k sobě přitáhl kožený kufřík a začal rozepínal popruhy, které jej stahovaly.

„Ale toho chlapce adoptovali zeměplošští trpaslíci. Našli ho jako dítě v p-pralese v horách Beraní hlavy. Bylo tam p-prý několik hořících vozů, mrtvá těla a takové věci. Byl to nejspíš útok lupičů. Trpaslíci také našli ve spálených troskách meč. On ho teď nosí. Velmi starý meč. A je neustále ostrý.“

„Ano? Svět je plný starých mečů. A brusných kamenů.“

„Ale tenhle byl ukrytý v jednom z těch vozů, který tam nakonec napůl shořel a rozpadl se. Zvláštní, nezdá se vám? Jeden by spíš očekával, že si ho ti cestovatelé p-položí spíš někam k ruce, ne? Aby ho mohli p-použít. V kraji p-plném banditů. A p-pak ten chlapec vyroste a… Osud… to zařídí tak, aby se jak on, tak meč dostali do Ankh-Morporku, kde se mladík stane členem Noční hlídky. Neříkejte mi, že je to náhoda! Tomu nevěřím!“

„Ale to pořád ještě není žádný –“

Eduard zarazil mluvčího pokynem ruky a pak z truhlice vytáhl malý balíček.

„P-provedl jsem p-podrobná p-pátrání, rozumíte, a p-podařilo se mi najít místo, kde k útoku došlo. P-po velmi důkladné p-prohlídce toho místa jsem našel několik starých železných hřebů z kování vozu, p-pár měděných mincí a ve zbytcích zuhelnatělého dřeva… tohle.“

Přítomní natáhli krky, aby lépe viděli.

„Vypadá to jako starý prsten.“

„Ano, jeho p-povrch je do černa zašlý, jinak by ho už dávno našel někdo jiný. P-pravděpodobně byl také ukryt někde ve voze. P-podařilo se mi ho částečně vyčistit. Dá se dokonce přečíst nápis vyrytý uvnitř. A teď. Tady je katalog ankhských královských šperků sepsaný a nakreslený roku 907, za vlády krále P-pneumáta. Mohl bych, p-prosím, mohl bych vás upozornit na ten malý snubní p-prsten na spodním levém okraji téhle strany? Uvidíte, že umělec tady velmi vhodně zachytil i nápis uvnitř p-prstenu.“

Trvalo několik minut, než si obrázek všichni prohlédli. Byli to od přírody podezřívaví lidé. Všichni byli potomky, u nichž byly podezřívavost a paranoia základními předpoklady přežití.

Všichni do posledního byli totiž šlechtici. Nebyl mezi nimi jediný, který by neznal jméno svého prapraprapradědečka a to, na kterou ošklivou nebo podezřelou chorobu zemřel.

Právě snědli nepříliš chutné jídlo, které ovšem zahrnovalo také pár doušků velmi starého a kvalitního vína. Přišli sem, protože všichni znali Eduardova otce a hrabata ze Mřelí byla dobrá stará rodina, i když teď její potomek žil za velmi omezených podmínek.

„Vidíte,“ řekl Eduard velmi pyšně, „ty důkazy jsou až neuvěřitelné. Máme krále!“

Jeho návštěvníci se pokoušeli vyhnout jeden druhému pohledy.

„Myslel jsem, že budete mít radost,“ řekl Eduard.

Nakonec lord Rzezacz vtělil do slov to, na co všichni přítomní mysleli. V těch modrých očích nebylo místo pro lítost, protože tu jste k přežití nepotřebovali, ale občas bylo možno si dovolit malou laskavost.

„Eduarde,“ řekl, „poslední ankh-morporský král zemřel před stoletími.“

„Rukou zrádců!“

„I kdybychom skutečně našli potomka, byla by dnes jeho královská krev už přece jen trochu zředěná, nemyslíš?“

„Královská krev neřídne!“

Aha, pomyslel si lord Rzezacz, takže on je tenhle druh. Mladý Eduard si myslí, že královský dotek dokáže vyléčit skrofulózu, jako kdyby královský původ byl ekvivalentem sírové masti. Mladý Eduard si myslí, že žádná ztráta krve není dost veliká, má-li dostat na trůn pravoplatného krále, a žádný úkol příliš těžký, jedná-li se o ochranu koruny. Jak romantické, opravdu.

Lord Rzezacz romantický nebyl. Rzezaczové se v pomonarchistických stoletích v Ankh-Morporku velmi dobře adaptovali. Prodávali a kupovali, pobírali renty, dělali si nové známosti a vytvářeli potřebné styky. Dělali prostě to, co dělali aristokraté vždycky – skasali téměř všechny plachty a přežívali, jak se dalo.

„No, možná že na tom něco je,“ připustil konejšivým tónem člověka, který hovoří s někým, kdo stojí na okenní římse, „ale my se teď musíme sami sebe ptát, potřebuje Ankh-Morpork v tomto čase skutečně krále?“

Eduard se na mluvčího podíval, jako kdyby se lord Rzezacz zbláznil.

„P-potřebuje? P-potřebuje? Zatímco naši spoluobčané strádají p-pod jhem tyrana?“

„Oh. To myslíš Vetinariho.“

„Cožpak nevidíte, co z města udělal?“

„Je to skutečně velmi nepříjemný a popudlivý mužík,“ prohlásila lady Žralounová, „ale neřekla bych, že nás zase tak moc terorizuje. Rozhodně ne nás jako takové.“

„Jedno mu musíte přiznat,“ řekl vikomt D’Obrussiel, „město funguje. Více méně. Různí lidé pracují a dělají věci.“

„Ulice jsou mnohem bezpečnější, než byly za šíleného lorda Picbudky,“ přidala se k němu lady Žralounová.

„Bezpečnější? Vždyť to byl p-právě Vetinari, kdo založil Cech zlodějů!“ vykřikl Eduard.

„Ano, jistě, to bylo samozřejmě velmi zpozdilé a trestuhodné. Na druhé straně, nevysoká měsíční platba… a člověk si chodí v bezpečí…“

„On vždycky říká,“ přispěchal lord Rzezacz se svou troškou, „že když ve městě má být nějaký zločin – a zločin nikdo nevymýtí, že? –, tak proč by to neměl být zločin organizovaný.“

„Mně se zdá,“ ozval se zase vikomt D’Obrussiel, „že všichni ti chlápci z cechů s ním vycházejí, protože kdokoliv jiný by mohl být horší, ne? A že už jsme zažili několik takových… problematických vládců. Pamatuje si někdo z vás na Sebevraždu Skřipce?“

„Nebo lorda Retardala Harmouna?“ nadhodil lord de Montoval.

„Lorda Mnohosměcha Scapulu,“ přidávala si lady Žralounová. „To byl muž, jehož humor byl někdy opravdu velmi ostrý a špičatý.“

„No, ale když dovolíte, tak na Vetinarim… s tím taky něco není tak úplně v…“ začal lord Rzezacz.

„Vím, co myslíte,“ přikývl vikomt D’Obrussiel. „Nemám rád to, jak vždycky ví, co si myslíte, ještě dříve, než si to začnete myslet.“

„Každý ví, že vrazi stanovili cenu jeho hlavy na milion tolarů,“ řekla lady Žralounová. „Tolik by to stálo toho, kdo by ho chtěl dát zabít.“

„Jeden se nemůže ubránit myšlence,“ zabručel lord Rzezacz, „že by to stálo mnohem víc, kdyby měl mít člověk jistotu, že Patricij taky mrtev zůstane.“

„U všech bohů! Kam se p-poděla všechna p-pýcha? Kam se p-poděla čest?“ Všichni sebou vyděšeně trhli, když lord ze Mřelí prudce vyskočil ze svého křesla.

„Nemohli byste se chvilku p-poslouchat? P-prosím? P-podívejte se na sebe. Kdo z vás neviděl, jak byla jeho rodina od královských časů p-ponížena? Cožpak si už nepamatujete, jací lidé byli vaši p-prapředci?“ Obcházel rychlým krokem kolem stolu, takže všichni se za ním otáčeli na jednu nebo na druhou stranu. Pak rozhořčeně zvedl prst.

„Vy, lorde Rzezaczi! Váš p-prapředek byl jmenován baronem p-po tom, co sám jediný p-pobil třicet sedm Klačanů vyzbrojen p-pouhým špendlíkem. Je to tak?“

„Ano, ale…“

„A vy, lorde de Montovale… pane! První vévoda vedl šest set mužů ke slavné a epické p-porážce v bitvě u Quirmu! To už p-pro vás vůbec nic neznamená? A vy, lorde Adventurio, a vy, sire Jiří… jen tak sedíte v Ankhu, ve svých starých domech, se starými penězi a ještě staršími jmény, zatímco cechy – cechy! ta nejhorší lůza, jakou zplodili kupci a obchodníci, používám ovšem pro srozumitelnost slovo cechy – mají slovo v řízení města!“

Dvěma prudkými kroky přistoupil ke staré dubové knihovně a vytáhl odtamtud obrovskou, v kůži vázanou knihu a hodil ji na stůl z takové výšky, že se lordu Rzezaczovi převrhla sklenice.

„To je Krkatilova Šlechta!“ vykřikl. „Každý z nás tam najdeme stránky se svými jmény! Ta kniha nám patří! Jsme to my! Ale ten chlap vás zhypnotizoval! Ujišťuji vás, že je z masa krve, je to obyčejný smrtelník! Nikdo si ho nedovolí odstranit, p-protože si všichni myslí, že by se věci jenom zhoršily! U bohů!“

Jeho společnost vypadala zachmuřeně. To všechno byla samozřejmě pravda…, když věci předestřete takhle. Ale neznělo to méně nepříjemně proto, že všechna ta slova vycházela z úst poněkud přehnaně patetického mladíka s nepřítomným pohledem.

„Ano, ano, staré dny a zašlé časy. Tyčící se věže, zástavy, rytířství a všechny tyhle věci,“ zabručel vikomt D’Obrussiel. „Dámy ve špičatých kloboucích. Chlápci v železe, kteří mydlí jeden druhého hlava nehlava, a tak dále. Ale podívejte, musíme přece držet krok s dobou –“

„To byl zlatý věk,“ prohlásil Eduard.

Můj bože, pomyslel si lord Rzezacz, on tomu skutečně věří.

„Víte, drahý hochu,“ začala opatrně lady Žralounová, „několik náhodných podobných rysů a jeden starý šperk – to vlastně nic moc nedokazuje, nemyslíte?“

„Má chůva mi říkala,“ přidal se k ní vikomt D’Obrussiel, „že skutečný král musí vytáhnout meč z kamene.“

„Ha, ano a vyléčit lupy,“ přikývl lord Rzezacz. „To je ovšem jenom legenda. Není to pravda. V každém případě mě tahle pověst velmi zajímala. Co je vlastně tak těžkého na tom, vytáhnout nějaký meč z kamene? Tu skutečnou práci už někdo udělal. Kdyby chtěl být fakticky užitečný, musel by především najít toho člověka, který meč do kamene zarazil, ne?“

Ozval se sbor úlevného smíchu. Tak si to Eduard pamatoval. Všechno to skončilo smíchem. Ne že by se smáli přímo jemu, ale on patřil k těm lidem, kteří si většinou smích vztahují osobně.

O deset minut později už byl Eduard ze Mřelí sám.

Umějí si to všechno tak snadno zdůvodnit! Kráčet s dobou! Čekal od nich víc. Mnohem víc. Odvažoval se doufat, že by je jeho snaha mohla inspirovat. Představoval si sám sebe v čele armády…

Do místnosti vešel Blinkin a uctivě při tom šoupal nohama.

„Tak jsem je všechny vyprovodil, pane Eduarde,“ oznámil.

„Děkuji vám, Blinkine. Můžete sklidit ze stolu.“

„Jistě, pane Eduarde.“

„Co se stalo se šlechtickou p-pýchou, Blinkine?“

„To nevím, pane, já ji nebral.“

„Nechtěli mě p-poslouchat.“

„Ne, pane.“

„Neměli zájem p-poslouchat!“

Eduard seděl u skomírajícího ohně a v klíně choval ohmatanou McLachtanovu knihu Rodokmen ankh-morporské dynastie. Z jejích stran k němu vyčítavě vzhlíželi mrtví králové a královny.

A tím to vlastně všechno mohlo skončit. V milionu vesmírů to také v tomhle místě skončilo. Eduard ze Mřelí pak stárnul a jeho obsese se změnila v jakýsi druh knižní posedlosti, takový, který se vyznačuje rukavicemi s ustřiženými prsty a domácími trepkami z kobercoviny. Stal se největším žijícím expertem na královské rody, i když o tom věděl jen on sám, protože téměř nevycházel z domu. Desátník Karotka se stal seržantem Karotkou, a když se jeho čas naplnil, zemřel v sedmdesáti a v uniformě při velmi nepravděpodobném incidentu, v němž hrál jednu z hlavních rolí mravenečník.

V milionu vesmírů strážníci Potroublo a Navážka nespadli do podzemí. V milionu vesmírů Elánius nenašel ony podivné spojené trubičky. (V jednom velmi podivném, i když teoreticky možném vesmíru pomalovalo vrtošivé tornádo budovu Hlídky pastelovými barvami. Rozmarný vítr současně spravil rozbitou zástrčku u dveří a udělal kolem ještě několik podobných podivných drobností.) V milionu vesmírů Hlídka neuspěla.

V milionech vesmírů tohle byla velmi krátká kniha.

Eduard klimbal s knihou na kolenou a měl sen. Snil o slavném zápase. Slavný – to bylo další důležité slovo v jeho osobním slovníku, stejně jako čest.

Jestliže zrádci a nečestní lidé nevidí pravdu, pak on, Eduard ze Mřelí, jest prstem Osudu.

Potíž s Osudem je samozřejmě v tom, že často je mu úplně jedno, kam prst položí.

Kapitán Samuel Elánius, ankh-morporská Městská stráž (Noční hlídka), seděl v průvanem zametané předsíni Patricijovy přijímací místnosti. Měl na sobě svůj nejlepší plášť, hrudní pancíř vyleštěný a helmici na kolenou.

S dřevěným obličejem zíral na protější stěnu.

Měl bych být šťastný, říkal si. A jsem. Jistým způsobem. Určitě. Šťastný jako nikdy.

Během několika dnů se ožení.

Přestane být členem Městské stráže.

Stane se nezávislým gentlemanem.

Sundal si bezmyšlenkovitě svůj měděný odznak a vyleštil ho cípem pláště. Pak ho pozvedl, až se od jeho patinového povrchu odrazily sluneční paprsky. AMMS Č. 177. Občas ho napadlo, kolik lidí nosilo ten odznak před ním.

No, v každém případě ho teď bude někdo nosit po něm.

Toto je Ankh-Morpork, město tisíce překvapení (jak se praví v Průvodci městem Cechu obchodníků). Je třeba říkat ještě něco víc? Obrovské místo, domov skoro milionu lidí, největší z měst Zeměplochy, rozkládající se po obou stranách řeky Ankh, vodní cesty tak blátivé, že vypadá, jako by tekla dnem vzhůru.

A návštěvníci říkají: Jak vůbec to velké město existuje? Co ho udržuje v chodu? Když má řeku, která se dá žvýkat, kde vlastně bere pitnou vodu? V čem leží základ jeho městské sociální politiky? Jak to, že proti všem zákonům pravděpodobnosti funguje?

Návštěvníci to ale zase tak často neříkali. Obvykle říkali takové ty věci jako: Kudy bych se dostal, no víte, k… do… no tam… k těm mladým dámám, víte, co myslím?

Ale kdyby v těch okamžicích alespoň chvíli mysleli mozkem, muselo by je něco takového napadnout.

Patricij Ankh-Morporku se opřel ve svém skromném křesle a na tváři se mu objevil zářivě spokojený úsměv nesmírně zaměstnaného člověka, který najde ve svém rozpisu denních povinností: 19.00-19.05 – Buď veselý, uvolněný a měj se k lidem.

„Nuže, abych vám řekl pravdu, kapitáne, když jsem dostal váš dopis, bylo mi to opravdu velmi líto…“

„Rozumím, pane,“ přikývl Elánius s tváří, která by zahanbila dřevěného houpacího koně.

„Prosím, sedněte si, kapitáne.“

„Děkuji, pane,“ přikývl Elánius. Zůstal stát. To byla věc jeho osobní pýchy.

„Ale samozřejmě to zcela chápu. Venkovské statky Berankinů jsou velmi rozlehlé, pokud vím. Jsem si jist, že lady Berankinová ocení vaši silnou pravici.“

„Díky, pane.“ Kapitán Elánius v přítomnosti vládce města vždy upíral pohled do bodu zhruba třicet centimetrů nad a patnáct centimetrů vlevo, měřeno od Patricijovy hlavy.

„A kromě toho z vás bude velmi bohatý muž, kapitáne.“

„Díky, pane.“

„Doufám, že jste o tom přemýšlel. S tím na vás padá zcela nová zodpovědnost.“

„Jistě, pane.“

Patriciji brzy došlo, že sám obstarává obě strany tohoto rozhovoru. Probral se papíry na stole.

„A já teď budu muset také jmenovat nového velícího důstojníka Noční hlídky,“ pokračoval. „Máte nějaký návrh, kapitáne?“

Jak se zdálo, sestoupil Elánius z oblak, kde se jeho mysl zatím pohybovala. Tohle byla záležitost Hlídky.

„No, v žádném případě Fred Tračník… ten patří k těm seržantům od přírody…“

Seržant Tračník, ankh-morporská Městská stráž (Noční hlídka) přeletěl pohledem inteligentní tváře nových rekrutů.

Pak si povzdechl. Pamatoval si ten den, kdy tady tak stál první den on. Starý seržant Zvrták. To byl otrokář! Jazyk jako bič! Kdyby se ten starý válečník dožil tohohle…

Jakže se tomu říká? Všeobecně přijatelný přístup při náboru nových členů, nebo tak nějak. Silikonová liga proti pomluvám neustále útočila na Patricije, takže teď…

A základní seznamovací ceremoniál.

„Zkuste to ještě jednou, strážníku Navážko,“ řekl s mírně unaveným výrazem. „Celý kumšt je v tom, že ruku zastavíte těsně před uchem. Tak, takže teď vstaňte z té země a zkuste zasalutovat ještě jednou. Tak. A teď… strážník Potroublo?“

„Zde!“

„Kde?“

„Přímo před vámi, seržante.“

Tračník sklopil zrak a o krok ustoupil. Vypuklá křivka jeho více než mocného břicha odhalila vzhůru obrácenou tvář strážníka Potroubla, pozoruhodnou svým inteligentním výrazem plným ochoty a jedním skleněným okem.

„Oh. Dobrá.“

„Jsem vyšší, než vypadám.“

Oh, bohové, pomyslel si seržant Tračník unaveně. Smíchejte je dohromady, rozdělte na dva díly a dostanete dva normální chlapy, až na to, že normální chlapi by se nedali nalejt do Hlídky. Troll a trpaslík. A to ještě není to nejhorší…

Elánius zabubnoval prsty na stůl.

„Takže Tračník ne,“ řekl. „Už není tak mladý, jak býval. Je čas posadit ho do budovy Hlídky a zaměstnat u stolu, stejně potřebujeme někoho, kdo by se staral o papíry. Kromě toho si teď i tak ukousl příliš velké sousto.“

„Přiznám, že jsem měl vždycky strach, aby mu nezaskočilo, když jsem ho viděl jíst,“ přikývl Patricij.

„Tím mám na mysli především ty nováčky,“ vysvětlil mu Elánius významně. „Vzpomínáte, pane?“

Ty, o kterých jste mi řekl, že je musím přijmout? – dodal si v soukromí své vlastní hlavy. Nemohli samozřejmě nastoupit do Denní hlídky. A ti šašci z Palácové gardy je taky nemohli přijmout. Ó, to nikoliv! Strčte je do Noční hlídky, stejně je to jenom takový vtip, aby se vlk nažral a koza zůstala celá. Budou ve stavu a přitom je nikdo vlastně neuvidí. Alespoň nikdo důležitý.

Elánius se vzdal dalších protestů jen proto, že jeho problém už to dlouho nebude.

Nebylo to snad tím, že by byl druhista, pomyslel si. Ale Hlídka, to byla práce pro muže.

„A co desátník Nóblhóch?“ nadhodil Patricij.

„Noby?“

V duchu si oba společně promítli obrázek desátníka Nóblhócha.

„Ne.“

„Ne.“

„A pak je tady samozřejmě,“ Patricij se usmál, „desátník Karotka. Skvělý mladý muž. A už si udělal velmi dobré jméno, pokud vím.“

„To… je… pravda,“ přikývl Elánius.

„Co kdybychom to vzali jako další příležitost k povýšení? Ocenil bych vaši radu.“

Elánius si v duchu představil desátníka Karotku…

„Tohle,“ vysvětloval desátník Karotka, „je Středová brána. Slouží celému městu. Proto ji střežíme.“

„Před čím?“ zeptala se strážnice Angua, poslední z nováčků.

„No, vždyť to znáte. Barbarské hordy, kmeny krvežíznivých domorodců, loupeživé armády… a takové ty věci.“

„Cože? A to jako jenom my dva?“

„My? Ale ne!“ Karotka se zasmál. „To by byla pěkná hloupost, nemyslíte? Ne ne, když uvidíte něco takového, začnete zvonit co nejhlasitěji na svůj zvonek.“

„A co se stane potom?“

„Seržant Tračník, desátník Nóblhóch a zbytek Hlídky přiběhnou tak rychle, jak to jen půjde.“

Strážnice Angua přeletěla očima daleký obzor.

A usmála se.

Karotka se začervenal.

Strážnice Angua zvládla salutování ze všech nejrychleji. Zatím sice ještě neměla kompletní uniformu a nebude ji mít, dokud někdo neodnese její… dobrá, postavme se k tomu čelem… hrudní plát ke starému zbrojíři Jakonovovi a neřekne mu, aby ho tady a tady pořádně vyklepal. Kromě toho žádná helma na světě neskryje tu záplavu popelavě světlých vlasů, ale jak desátníka Karotku napadlo, strážnice Angua ty věci vlastně vůbec nebude potřebovat. Lidé se budou i tak stavět do fronty, aby se dali zatknout.

„A co budeme dělat teď?“ zeptala se.

„Budeme pokračovat zpět na strážnici,“ odpověděl Karotka. „Seržant Tračník bude číst večerní hlášení.“

Zvládla i „pokračování“. Je to speciální chůze, kterou vymysleli unavení poddůstojníci a policisté v celém mnohovesmíru – nevelké zvednutí nohy v nártu, pak opatrný posuv nohy vpřed, krok, kterým můžete kráčet hodinu za hodinou, ulici za ulicí. Strážník Navážka ještě nebyl zralý naučit se „pokračování“, rozhodně ne do té doby, než se odnaučí při každém zasalutování sám sebe omráčit.

„Seržant Tračník,“ zaváhala Angua, „to je ten tlustý, ano?“

„Správně.“

„A proč si chová tu opici?“

„Hm,“ poškrabal se Karotka za uchem, „myslím, že to mluvíte o desátníku Nóblhóchovi…“

„To je člověk? Ale vždyť má obličej jako ty hlavolamy pro děti: spojte tečky podle čísel a dostanete…!“

„Má pěknou sbírku vřídků, chudák, to je pravda. Dokáže s nimi neuvěřitelné věci. Snažte se, abyste nikdy nestála mezi ním a zrcadlem.“

Na ulicích nebylo mnoho lidí. Bylo příliš horko, dokonce i na ankh-morporské léto. Z každé plochy sálalo vedro. Řeka se povalovala ve svém řečišti stejně rozmrzele jako student po flámu, kterého se někdo snaží vytáhnout z postele už v jedenáct dopoledne. Lidé, kteří neměli nutné povinnosti venku, posedávali v nejchladnějších místnostech domů a ven vycházeli jen v noci.

Karotka procházel rozpálenými ulicemi s majetnickým výrazem a lehkou patinou potu získaného poctivou prací a občas si s někým vyměnil pozdravy. Karotku znal každý. Byl snadno k poznání. Nikdo jiný v městě neměřil přes dva metry a neměl mohutnou hřívu ohnivě rudých vlasů. Kromě toho Karotka chodil, jako kdyby mu město patřilo.

„Na strážnici jsem zahlédla nějakého muže, jehož tvář vypadala jako vytesaná z kamene,“ ptala se Angua, když pokračovali po Široké cestě, které moderní mládež říkala podle cizozemských vzorů Broad Way. „Kdo to byl?“

„To byl troll Navážka,“ odpověděl Karotka. „Kdysi to býval malý kriminálníček, ale od té doby, co se dvoří Rubíně, dal se na –“

„Ne, myslím toho muže,“ přerušila ho Angua, která začínala zjišťovat to, co většina ostatních už věděla, totiž že Karotka má tak trochu potíže s metaforami. „Tvář jako bouř – jako někdo, kdo je velmi rozladěný.“

„Jo to! To byl kapitán Elánius. Ale ten nebyl naladěný nikdy. On koncem týdne odchází ze služby a bude se ženit.“

„Nevypadá to, že by z toho byl obzvlášť šťastný.“

„To já nepoznám.“

„Taky si myslím, že se mu moc nelíbí nováčkové.“

Další věc, kterou desátník Karotka proslul, byla, že nedokázal lhát.

„No, on si fakticky na trolly moc nepotrpí,“ přikývl. „Ten den, co se doslechl, že musíme přijmout mezi nováčky alespoň jednoho trolla, jsme z něj nedostali jediné slovo. A pak se rozhodlo, že musíme vzít i jednoho trpaslíka, nebo z toho bude velký malér. Já jsem sice taky trpaslík, ale místní trpaslíci tomu moc nevěří.“

„Ale neříkejte,“ podivila se Angua a zvedla hlavu, aby mu viděla do tváře.

„Moje matka mě adoptovala,“ vysvětlil jí Karotka.

„Aha. No dobrá, ale já nejsem ani troll, ani trpaslík,“ nadhodila Angua sladkým hlasem.

„No jo, jenže vy jste žen–“

Angua se zastavila. „Tak v tom je to? Pro rány boží! Vždyť žijeme ve století Ovocného netopýra! U všech bohů, on vážně ještě dnes myslí takhle?“

„On je ve svém myšlení trochu konzervativní.“

„Spíš zakonzervovaný, řekla bych.“

„Patricij prostě rozhodl, že v Hlídce musí být zastoupeni členové menšinových skupin obyvatelstva.“

„Menšinových skupin!“

„Promiňte. No, on s námi bude už jen několik dnů a –“

Někde na druhé straně ulice se ozval tříštivý zvuk. Obrátili se právě ve chvíli, kdy z nedaleké taverny vyrazila postava a jako zajíc se rozběhla ulicí. V patách se jí hnal – alespoň prvních několik kroků – tlustý muž v zástěře.

„Stůj! Chyťte ho! Nelicencovaný zloděj!“

„Ale,“ řekl si Karotka spíše pro sebe. Přešel ulici a provázen Anguou, jež mu klusala po boku, došel k tlustému muži, který se udýchaně zastavil.

„Dobrý den, pane Flanelli,“ řekl Karotka. „Nějaké potíže?“

„Ukradl mi sedm tolarů a neukázal mi zlodějské oprávnění!“ stěžoval si hostinský. „Co s tím uděláte? Já poctivě platím daně!“

„Každým okamžikem se pustíme do rychlého pronásledování,“ odpověděl mu Karotka nevzrušeně a vytáhl z kapsy svůj zápisník. „Tak sedm tolarů, říkáte?“

„Ne, bylo jich alespoň čtrnáct!“

Hostinský Flanelli si prohlédl Anguu od hlavy k patě. Muži si tu příležitost nechali málokdy ujít.

„Proč má na hlavě tu helmu?“ zeptal se nakonec.

„Je to nová členka Noční hlídky, pane Flanelli.“

Angua vrhla na Flanelliho zářivý úsměv. Ten o krok ustoupil.

„Ale vždyť je to –“

„Musíme držet krok s dobou, pane Flanelli,“ řekl Karotka a zasunul zápisník do kapsy.

Flanelli se vrátil zpět k obchodním záležitostem.

„A zatím mizí někde v ulicích města mých osmnáct tolarů, které už nikdy neuvidím,“ prohlásil ostře.

„Oh, nil desperandum, pane Flanelli, nil desperandum,“ řekl Karotka vesele. „Pojďte, strážnice Anguo. Budeme pokračovat v pátrání.“

A pokračovali dál, zatímco Flanelli za nimi zíral s otevřenými ústy.

„A nezapomeňte na mých pětadvacet tolarů!“ vykřikl na ně nakonec.

„Nebudeme toho muže pronásledovat?“ zeptala se Angua, která musela každou chvilku popoběhnout, aby Karotkovi stačila.

„To nemá cenu,“ zavrtěl hlavou Karotka a zahnul do uličky tak úzké, že její ústí mezi domy nebylo skoro vidět. Protahoval se hlubokým stínem mezi vlhkými stěnami porostlými mechem.

„Zajímavá věc,“ zabručel přes rameno. „Vsadím se, že neexistuje mnoho lidí, kteří vědí, že ze Široké cesty můžete projít přímo do Zefýrovy uličky. Zeptejte se, koho chcete. Řeknou vám, že se nedostanete ven na druhém konci Košilaté uličky. Jenže to jde, protože vám stačí projít Mormiovou ulicí a pak se protáhnete tou ozdobnou mříží tady do Borborygmikovy ulice – výborně, ty pruty jsou ze skvělého železa – a jsme v Bývalé uličce –“

Došel ke konci uličky, zastavil se a chvilku naslouchal.

„Na co čekáme?“ zeptala se Angua.

Ozval se zvuk pádících nohou. Karotka se opřel o zeď a vystrčil jednu ruku do Zefýrovy uličky. Pak uslyšeli tupý náraz. Karotkova paže se nepohnula ani o kousek. Muselo to být stejné jako narazit v běhu do traverzy přes cestu.

Podívali se na bezvědomou postavu. Po dláždění se kutálely stříbrné tolary.

„Hochu, hochu, hochu,“ zavrtěl Karotka hlavou. „Chudák tuhle Tuteď. On mi slíbil, že už toho nechá. No co se dá dělat…“

Zvedl jednu nohu nehybné postavy.

„Kolik je těch peněz?“

„Vypadá to jako tři tolary,“ odpověděla Angua.

„Skvělá práce. To je přesně ta částka.“

„Ale ne, ten hospodský přeci říkal, že –“

„Tak jdeme. Zpět na strážnici. Tak pojď, Tutedi. Dneska máš opravdu šťastný den.“

„Jak to, že je to jeho šťastný den?“ žasla Angua. „Vždyť byl chycen skoro při činu, ne?“

„Jasně. Ale chytili jsme ho my, ne někdo z cechu. Zástupci Cechu zlodějů by na něj nebyli tak hodní jako my.“

Hlava bezvědomého zlodějíčka nadskakovala na kočičích hlavách.

„Čórne tři toláče, a šups, hurá domů, to je celý Tuteď. Nejhorší zloděj na světě.“

„Ale před chvilkou jsi říkal, že Cech zlodějů –“

„Až tady budeš nějaký ten den, pochopíš, jak to všechno funguje,“ přerušil ji Karotka. Tuteďova hlava nadskočila na obrubníku. „Více méně,“ dodal Karotka. „Ale funguje to. Budeš se divit. Všechno to funguje. Přál bych si, aby to tak nebylo. Ale je.“

V téže době, co byl Tuteď laskavě odváděn do bezpečí vězení v budově Hlídky, byl zabit klaun.

Procházel právě úzkou temnou uličkou s jistotou člověka, který má s Cechem zlodějů pro letošní rok vyrovnané všechny účty, když se před ním objevila temná postava s kápí na hlavě.

„Ferdinande?“

„Oh… á, dobrý večer, to je sir Eduard, že?“

Postava zaváhala.

„Právě jsem se vracel do cechu,“ vysvětloval Ferdinand.

Postava v kápi přikývla.

„Není vám nic?“ zeptal se Ferdinand.

„Tohle je mi opravdu moc líto,“ řekl muž v kápi. „Ale je to p-pro dobro města. Není v tom nic osobního.“

Přešel za klauna. Ferdinand ucítil podivné zaskřípění a jeho osobní vnitřní vesmír se vypnul.

Pak se posadil.

„Au,“ začal, „to bo–“

Ale ono už to nebolelo.

Eduard ze Mřelí se na něj díval se zhrozeným výrazem.

„Oh… nechtěl jsem tě udeřit tak silně! Chtěl jsem tě jenom omráčit, abych tě dostal z cesty!“

„A proč jste mě musel vůbec praštit?“

Pak najednou nabyl Ferdinand dojem, že Eduard se vlastně nedívá tak docela na něj a určitě na něj nemluví.

Sklopil oči k zemi a zažil ten prapodivný pocit, známý jen těm právě zesnulým – hrůzu z toho, co vidíte ležet před sebou, následovanou vzápětí neodbytnou otázkou: Kdo se to vlastně dívá?

ŤUK, ŤUK.

Zvedl hlavu.

„Kdo je tam?“

SMRŤ.

„Čí smrt?“

Vzduchem proběhl chladný závan. Ferdinand čekal. Eduard ho zoufale popleskával po tváři… tedy po tom, co ještě před chvílí bylo jeho obličejem.

VÍTE, TAK MĚ NAPADLO, JESTLI BYCHOM NEMOHLI ZAČÍT ZNOVU OD ZAČÁTKU? OBÁVÁM SE, ŽE TO VŠECHNO TAK DOCELA NECHÁPU.

„To je mi líto,“ kývl hlavou Ferdinand.

„Mně je to líto!“ zasténal Eduard. „Měl jsem ty nejlepší úmysly!“

Ferdinand pozoroval svého vraha, jak táhne jeho… to… tělo pryč.

„Nic osobního, říká,“ ušklíbl se. „To jsem vážně rád. Jak by to teprve vypadalo, kdyby to bylo něco osobního. Strašně by mě mrzelo, kdyby mě měl někdo zabít z osobních důvodů.“

VÍTE, UŽ NĚKOLIKRÁT MI ZEMŘELÍ VYČÍTALI, ŽE BYCH SE MĚL CHOVAT TAK NĚJAK… LIDŠTĚJI.

„Řekněte mi proč? Myslel jsem, že spolu docela dobře vycházíme? V mém povolání je velmi těžké, udělat si nějaké přátele. Ve vašem povolání asi taky, že?“

TVRDILI, ŽE BYCH JIM TO MĚL VŽDYCKY OZNÁMIT NĚJAK MÍRNĚJI.

„Jednu minutu si jen tak klidně jdu, vzápětí je po mně! Proč?“

NEBERTE SI TO TAK. MYSLETE SI, ŽE TO NENÍ NIC JINÉHO NEŽ DLOUHODOBÁ PROSTOROVÁ INDISPOZICE.

Stín klauna Ferdinanda se obrátil ke Smrťovi.

„O čem to mluvíte?“

JSTE MRTEV.

„Já vím.“ Ferdinand se uklidnil a přestal tak intenzivně přemýšlet o událostech v tom stále více nereálném minulém světě. Smrť věděl, že tak to po prvotním zmatku probíhá u většiny lidí. Koneckonců, to nejhorší, co je mohlo potkat, už měli za sebou. Tedy… při troše štěstí.

KDYBYSTE BYL TAK LASKAV A MOHL MĚ NÁSLEDOVAT…

„Budou tam šlehačkové dorty? Červené nosy? Žonglování? A co pytlovité kalhoty?“

NIC TAKOVÉHO.

Ferdinand strávil skoro celý svůj krátký život jako klaun. Pod pestrobarevným make-upem mu po tváři přeběhl pochmurný úsměv.

„Tak to se mi začíná líbit.“

Elániova schůzka s Patricijem skončila jako všechny takové schůzky. Host odchází s nejistým, nicméně neodbytným podezřením, že právě taktak vyvázl holým životem.

Elánius se vydal navštívit svou nastávající. Věděl dobře, kde ji najde.

Nad vysokou dvoukřídlou bránou v Morfeově ulici se skvěl nápis: Zde Jsou Draci.

Mosazná tabulka vedle brány hlásala: Ankh-morporská Sluneční svatyně chorých draků.

Stál tam také malý dutý a patetický dráček nakašírovaný z papírmaše, který v předních tlapkách nesl pokladničku. Pokladnička byla připevněna silným řetězem ke zdi. Na pokladničce byl nápis: Nenechte můj plamen vyhasnout.

Tady trávila lady Sibyla Berankinová většinu svého času.

Byla, jak někdo Elániovi prozradil, bohatší než kterákoliv jiná žena v Ankh-Morporku. Ve skutečnosti měla mnohokrát větší majetek, než by daly dohromady všechny ostatní ženy v Ankh-Morporku.

Lidé říkali, že to bude zvláštní svatba. Elánius se k lidem, kteří mu byli sociálně nadřazeni, choval se špatně skrývanou nechutí, protože z žen takového postavení ho bolela hlava a při spatření mužů ho svědily pěsti. A Sibyla Berankinová byla potomkem jedné z nejstarších rodin v Ankhu. Osud však ty dva k sobě přimáčkl jako vodní vír dva úlomky dřeva a oni se poddali nevyhnutelnému…

Když byl Samuel Elánius malý chlapec, myslel si, že všichni bohatí jedí ze zlatých talířů a žijí v domech z mramoru.

Teď se naučil něco nového: ti opravdu bohatí si mohou dovolit být chudí. Sibyla Berankinová žila v chudobě, jakou si mohli dopřát jen ti nejbohatší, v chudobě, ke které se přistupovalo z druhé strany. Ženy, které byly jen zámožné, šetřily a kupovaly si šaty ušité z hedvábí, lemované krajkami a vyšívané perlami, ale lady Berankinová byla tak bohatá, že si mohla dovolit dupat po celém domě v holínkách a tvídové sukni, kterou měla ještě po své matce. Byla tak bohatá, že si mohla dovolit živit se jen suchary a chlebem s máslem a se sýrem. A to ještě máslo občas vynechávala. Byla tak bohatá, že žila ve třech místnostech čtyřiatřicetipokojového domu. Zbytek místností byl plný velmi drahého a velmi starého nábytku, pokrytého přehozy proti prachu.

Elánius nakonec došel k názoru, že tihle bohatí jsou tak bohatí proto, že si mohli dovolit utrácet méně peněz.

Vezměte si například boty. On si vydělal třicet devět tolarů měsíčně plus příplatky. Pár skutečně dobrých kožených bot stál padesát tolarů. Ale boty za přijatelnou cenu, takové, které vydržely sezonu, někdy i dvě, i když po tom, co se ošlapaly, do nich pekelně teklo, stály deset tolarů. Právě takové boty si Elánius kupoval a nosil je, dokud vydržely. Druhou sezonu už mívaly podrážky tak slabé, že i v mlhavé noci poznal podle dláždění, na kterém místě Ankh-Morporku se právě nachází.

Věc spočívala v tom, že dobré boty vydržely roky a roky. Člověk, který si mohl dovolit dát padesát tolarů za pořádné boty, měl obutí, jež jeho nohy udrží v suchu ještě za deset let, zatímco chudák, který si mohl dovolit dát za boty jen deset tolarů, utratí za stejnou dobu sto tolarů, a přitom bude mít prakticky pořád mokré nohy!

Tohle byla „botová teorie“ sociálně-ekonomické nespravedlnosti kapitána Elánia.

Další háček například spočíval v tom, že lady Berankinová si nemusela skoro nic kupovat. Dům byl plný těžkého, solidního nábytku, který nakoupili její předkové. Nikdy se neopotřeboval. Měla celé bedny plné šperků, které se podle všeho tak nějak za staletí nastřádaly samy. Elánius viděl vinný sklep, ve kterém by se mohla celá rota speleologů opít nejen do němoty, ale do stavu, ve kterém by jim bylo úplně jedno, že se tam ztratili beze stopy.

Lady Sibyla Berankinová žila spokojeně ze dne na den při nákladech, jak si Elánius spočítal, které byly zhruba polovinou toho, co denně utrácel on. Za draky však utrácela mnohem více.

Sluneční svatyně chorých draků byla postavena s velmi, opravdu velmi silnými stěnami, velmi, skutečně velmi lehkou nekotvenou střechou a všemi ostatními architektonickými znaky, které nalézáme u muničních továren.

A to všechno proto, že přirozený stav obyčejného bahenního draka je být chorý a přirozený stav chorého draka je být rozmáznutý po stěnách, podlaze a stropě místnosti, kde se právě nalézal. Bahenní drak je špatně udržovaná, nebezpečně nestálá chemická továrna krátce před výbuchem. Měřeno ve vteřinách.

Spekulovalo se s tím, že zvyk bahenních draků vybuchovat, když jsou podráždění, vzrušení, vystrašení nebo se jen tak nudí, je jistý vypěstovaný obranný reflex, který má zastrašit jejich nepřátele a zajistit drakům přežití{3}. Sežerte draka, hlásají ony výbuchy, a budete mít žaludeční obtíže takového druhu, že je budete moci nejlépe vystihnout slovy „poloměr výbuchu“.

Proto Elánius otevíral dveře velmi opatrně. Okamžitě ho zaplavil dračí pach. Byl to nezvyklý pach i na ankh-morporská měřítka. Připomínal Elániovi jezírko, do kterého se několik let házel veškerý odpad Cechu alchymistů a pak ho někdo vysušil.

Malí draci na něj hvízdali a syčeli ze svých kotců po obou stranách cesty. Vylétlo z nich i několik rozčilených plamínků a s tichým sykotem mu opálilo chloupky na nahých lýtkách.

Sibylu Berankinovou našel ve společnosti dvou nezařaditelných mladých žen v kalhotách, které pomáhaly s provozem Svatyně. Všeobecně se jim říkalo Sára nebo Ema a Elániovi připadaly všechny stejné. Všechny tři teď zápasily s něčím, co vypadalo jako splašený pytel brambor. Lady Berankinová uslyšela kroky a zvedla hlavu.

„Ah, jde Sam,“ zaradovala se. „Podrž tohle, buď tak hodný.“

Do náručí mu byl vhozen onen pytel. V témže okamžiku proťal dno pytle dráp a v srdečném pokusu ho rozpárat zaskřípal Elániovi na hrudním plátu. Na druhém konci se z vaku vydrala hlava se špičatýma ušima a na kapitána Hlídky se na okamžik zaostřily dvě planoucí rudé oči. Zuby přeplněná tlama se otevřela a Elánia zaplavil oblak pekelně páchnoucí páry.

Lady Berankinová chytila obludku jednou rukou za spodní čelist a druhou jí vrazila až po loket do chřtánu.

„Dostala jsem tě!“ Obrátila se k Elániovi, který byl ztuhlý hrůzou. „Ten malý mizera si nechce vzít svou vápencovou pilulku. Polkni. Polkni! No proto. Hodný kluk. Už ho můžeš pustit.“

Pytel vyklouzl Elániovi z rukou.

„Ošklivý případ bezplamenné chřipky,“ vysvětlovala lady Berankinová. „Doufejme jenom, že se nám to podařilo podchytit včas.“

Drak se vymotal z pytle a rozhlédl se kolem po něčem, co by mohl zapálit. Všichni se mu snažili uklidit z cesty.

Pak se mu pohled očí spojil u kořene čenichu a drak škytl.

Vápencová pilule zasvištěla vzduchem a narazila na protější zeď.

„Všichni k zemi!“

Přítomní se vrhli do úkrytů, které jim poskytovaly předměty jako vodní koryto nebo hromada spečeného uhlí.

Drak škytl znovu a zatvářil se užasle.

Pak vyletěl do povětří.

Vystrčili hlavy, až když se rozptýlil kouř, a upřeli oči na smutný malý kráter.

Lady Berankinová vytáhla z kapsy své kožené kombinézy kapesník a vysmrkala se.

„Ubohý malý idiot,“ řekla. „No co se dá dělat. Jak se máš, Same? Byl jsi navštívit Havelocka?“

Elánius přikývl. Pomyslel si, že si nikdy v životě nezvykne na představu, že Patricij Ankh-Morporku má nějaké křestní jméno, natož že ho někdo zná tak dobře, že mu tím jménem říká.

„Víš, myslel jsem na tu dnešní večeři,“ začal zoufale. „Podívej, vážně by bylo lepší, kdybych –“

„Nebuď hloupý,“ řekla lady Berankinová. „Bude se ti to líbit. Už je načase, aby ses potkal se Správnými lidmi. Dobře to víš.“

S pohřebním výrazem přisvědčil.

„Takže tě čekáme doma v osm večer,“ pokračovala. „A netvař se tak. Strašlivě ti to pomůže. Jsi příliš dobrý na to, abys trávil noci pochůzkami po mokrých a temných ulicích. Je čas, abys vstoupil do světa.“

Elánius jí chtěl říci, že miluje ty potulky po mokrých nočních ulicích, ale nebylo by to k ničemu. On je zase tak moc nemiloval. Jenže to bylo to, co vždycky dělal. Považoval svůj odznak za součást sebe sama, stejnou jako vlastní nos. Nemiloval ho, ale necítil k němu ani nenávist. Byl to prostě jeho odznak.

„Takže přiběhni. Bude to velká legrace. Máš kapesník?“

Elánius propadl panice.

„Cože?“

„Dej mi ho.“ Podržela mu kapesník před ústy. „Plivni,“ přikázala.

Pak mu pečlivě otřela černou šmouhu z tváře. Jedna ze zaměnitelných Em se tiše zachichotala. Lady Berankinová ji ignorovala.

„Tak,“ přikývla spokojeně. „Už je to lepší. Teď běž a udržuj nám bezpečné ulice. A jestli při tom chceš udělat něco opravdu užitečného, najdi Buclíka.“

„Buclíka?“

„Včera večer utekl ze svého kotce.“

„Drak?“

Elánius zasténal a vytáhl z kapsy laciný doutník. Bahenní draci se stávali pro město čím dál tím větší obtíží. Lady Berankinovou to velmi rozčilovalo. Lidé si je koupili, když byli dráčci dlouzí deset centimetrů a byli skvělí na zapalování ohňů a lamp, ale když pak povyrostli a začali propalovat nábytek a nechávali po sobě vyleptané díry v kobercích, podlahách a sklepních stropech pod nimi, vyhodili je na ulici a ponechali osudu.

„Zachránili jsme ho od kováře v Jednoduché uličce,“ vysvětlovala mu lady Berankinová. „Povídám mu ,můj dobrý muži, můžete používat výheň jako každý jiný‘. Chudáček malý.“

„Takže Buclík,“ přikývl Elánius. „Nemáš oheň?“

„Má modrý obojek,“ poučovala ho dále lady Berankinová.

„Dobře, dobře.“

„Půjde za tebou jako jehňátko, když si bude myslet, že máš v kapse suchar dřevěného uhlí nebo kousek brikety.“

„Prima,“ přikývl Elánius nepřítomně a ohmatával si kapsy.

„V tomhle vedru jsou ale tak trochu neklidní.“

Elánius sáhl do jednoho kotce, kde bylo dráčno sotva vylíhlých sedáků{4}, a zvedl malého dráčka, který vzrušeně zapleskal křídly a z tlamy vypustil modrý plamen. Elánius rychle zatáhl.

„Same, byla bych moc ráda, kdybys mi tady tyhle věci nedělal.“

„Promiň.“

„Takže kdybys řekl mladému Karotkovi a tomu milému desátníku Nóblhóchovi, aby se poohlédli po městě –“

„Spolehni se.“

Lady Sibyla, která měla jinak velmi dobré a cvičené oči, neustále viděla Nobyho jako kulatého rošťáka s červenými tvářičkami, který je k pomilování. Její přístup Sama Elánia vždycky velmi mátl. To musí být ta přitažlivost protiv. Berankinovic rodina byla svou urozeností posazená ještě výše, než rytíř na koni na vrcholku hory, zatímco Noby byl z lidské rasy vyloučen za nečistou hru.

Když Elánius ve své staré kožené kazajce a mírně prorezivělém brnění kráčel ulicí, s helmou staženou do čela a s jistotou, že to, co cítí pod tenkými podrážkami svých sešlapaných bot, je Akrová ulička, nikdo by nevěřil, že má před sebou muže, který si v nejbližších dnech bude brát nejbohatší ženu v Ankh-Morporku.

Buclík nebyl šťastný drak.

Chyběla mu kovárna. Jemu se v kovárně docela líbilo. Mohl sníst uhlí, kolik chtěl, a kovář nebyl nijak zlý člověk. Buclík od života moc nežádal a dostal to.

Pak ho ta velká ženská odnesla pryč a zavřela ho do kotce. Kolem byli ještě jiní draci. Buclík jiné draky nijak zvlášť nemiloval. A lidé mu dávali nějaké uhlí, které neznal.

Byl docela rád, když ho někdo uprostřed noci z kotce vytáhl. Myslel si, že se vrátí zpět do kovárny.

Teď už mu pomalu docházelo, že to tak není. Byl zavřený v bedýnce, se kterou někdo neustále drncal, a Buclík začínal být pěkně vzteklý.

Seržant Tračník se chvilku ovíval svým zápisníkem a pak pohledem znovu přeletěl shromážděné ochránce zákona.

Odkašlal si.

„Tak dobrá, lidi,“ řekl. „Usaďte se někde.“

„Už jsme se usadili, Frede,“ sdělil mu desátník Nóblhóch.

„Seržante, Noby, seržante,“ upozornil ho seržant Tračník.

„A vůbec, proč si vlastně máme sedat? Na takové věci nejsme zvyklí. Cítím se jako pako, když tady tak sedím a poslouchám, jak vykládáš všechny ty –“

„Teď, když je nás víc, musíme to dělat, jak se patří,“ přerušil ho spěšně seržant Tračník. „Takže! Ehm. Dobrá, O. K. Dnes vítáme do naší hlídky strážníka Navážku – nesalutovat! – strážníka Potroubla a strážnici Anguu. Doufám, že budeme dlouho a dobře – co to tam máte, Potroublo?“

„Cožeto?“ rozhlédl se Potroublo s nevinným výrazem.

„Rád bych, ale nemůžu si nevšimnout, že stále ještě máte něco, co vypadá jako dvoubřitá vrhací sekera, strážníku, přestože jsem vás už dříve seznámil s předpisy Hlídky.“

„Nedalo by se to brát jako kulturní dědictví po předcích, seržante?“ nadhodil Potroublo s výrazem plným naděje.

„Můžete si ji nechat ve skříňce. Členové Hlídky nosí jeden meč krátký a jeden obušek.“

S výjimkou Navážky, dodal sám pro sebe v duchu. Především proto, že i ten nejdelší meč vypadá v trollově pěsti jako párátko, a za druhé proto, že dokud se jim nepodaří zvládnou věc s tím salutováním, je to velmi riskantní. Nestojí o to vidět, jak si člen Hlídky připíchne ruku k vlastnímu uchu. Dostane obušek a bude to. I tak se pravděpodobně utluče k smrti.

Trollové a trpaslíci! Trpaslíci a trollové! Tohle si nezasloužil, rozhodně ne teď, ve svém věku. A to ještě nebylo to nejhorší.

Znovu si odkašlal. Když začal předčítat z tabulky, bylo to zpěvavým hlasem člověka, jenž se svůj veřejný projev naučil ve škole. „Dobrá,“ opakoval poněkud nejistě. „Takže. Tady se říká –“

„Seržante?“

„Tak mom–. Aha, to jste vy, desátníku Karotko? Prosím?“

„Nezapomněl jste na něco, seržante?“

„Nevím,“ odpověděl Tračník opatrně. „Zapomněl?“

„O nováčcích, seržante. O tom, co musí udělat?“ napovídal Karotka.

Seržant Tračník si zamnul nos. Tak momentíček… už podle stávajících předpisů podepsali přejímací protokol a na základě podpisu vyfasovali jednu košili (kroužkovou), jednu helmici (ocel, mosaz), jeden hrudní plát (ocel, s výjimkou strážnice Anguy, jejíž hrudní plát musí být upraven, a strážníka Navážky, jenž nakonec dostal spěšně upravený kus zbroje, který předtím chránil válečného slona), jeden obušek (dub), jednu píku či halapartnu (dle výběru) pro naléhavé situace, jednu kuši, jedny přesýpací hodiny, jeden krátký meč (s výjimkou strážníka Navážky) a jeden odznak úřední, Noční hlídka (měď).

„Myslím, že bychom to měli všechno, Karotko,“ řekl nakonec. „Všichni podepsali převzetí výstroje a výzbroje. Dokonce i Navážka si našel někoho, kdo za něj udělal křížek.“

„Musí složit přísahu, seržante!“

„Oh. Aha. Hm. Vážně?“

„Jistě, seržante. To je zákon!“

Seržant Tračník vypadal rozpačitě. Pravděpodobně na to skutečně nějaký zákon byl. Karotka se v takových věcech vyznal mnohem líp. Znal všechny zákony Ankh-Morporku nazpaměť. Byl tak jediným člověkem ve městě, který je skutečně znal. Tračník věděl určitě jednu věc, a totiž tu, že on žádnou přísahu neskládal, a co se týče Nobyho, ten se pravděpodobně dostal k přísaze nejblíž některým ze svých výrazů typu „čert aby vzal tuhle podělanou hru na vojáčky“.

„Tak dobrá,“ řekl nakonec. „Musíte všichni složit přísahu… hm… a desátník Karotka vám ukáže jak. A vy jste skládal přísahu, když jste k nám nastupovat, Karotko?“

„Jistě, seržo. Jenomže ji po mně nikdo nechtěl, tak jsem přísahal sám sobě, v duchu.“

„Ano? Výborně. Tak se do toho dejte.“

Karotka vstal a sundal si helmu. Přihladil si vlasy. Pak zvedl pravou ruku.

„Zvedněte taky pravé ruce,“ vyzval nováčky. „Ehm, to je ta, co máte blíž ke strážnici Angui, strážníku Navážko. A teď opakujte po mně…“ Zavřel oči a jeho rty se chvilku nehlasně pohybovaly, jako by četl něco uvnitř hlavy.

„Já, čárka, závorka, nováčkovo jméno, závorka, čárka…“

„Vy to říkejte po mně,“ kývl na nováčky.

Ozval se sbor hlasů. Angua se snažila nesmát.

„…slavnostně přísahám při, závorka, bůh, kterého nováček uctívá, závorka…“

Angua se neodvažovala podívat Karotkovi do tváře.

„…že budu prosazovat zákony a pořádek ve městě Ankh-Morporku, sloužit veřejnému zájmu, čárka a chránit podřízené Jeho, pomlčka, Jejího, závorka, nehodící škrtni, závorka, Veličenstva, závorka, jméno vládnoucího monarchy, závorka…“

Angua se pokoušela upírat pohled někam za Karotkovo ucho. Ke všemu se ještě Navážkův hlas už teď opožďoval o několik slov za hlasy ostatních.

„…beze strachu, čárka, osobního prospěchu nebo ohledu na vlastní bezpečí budu, dvojtečka, pronásledovat zločince a chránit nevinné, a bude-li třeba, položím život pro věc řečené povinnosti, tečka. K tomu mi dopomáhej, závorka, výše uvedený bůh, závorka, tečka. Bohové, ochraňujte krále, pomlčka, královnu, závorka, nehodící se škrtni, závorka, tečka.“

Angua vděčně skončila a pak teprve spatřila Karotkovu tvář. Stékaly po ní slzy.

„Ehm… dobrá, takže to by bylo, děkuju vám,“ zabručel seržant Tračník po chvilce.

„-chrá-nit ne-vin-né čár-ka –“

„To si doříkáte ve volném čase, strážníku Navážko.“

Seržant si odkašlal a znovu si prohlédl svou tabulku.

„Hamouna Hoškina pustili z vězení, takže mějte oči na stopkách, víte, co dokáže, když si dá pár panáků na oslavu, a ten všivej troll Koksicht ztloukl včera večer čtyři chlapy –“

„pro věc ře-če-né po-vin-nos-ti čár-ka –“

„Kde je kapitán Elánius?“ napadlo najednou Nobyho. „Tohle by měl dělat on.“

„Kapitán Elánius… se snaží utřídit některé věci,“ odpověděl seržant Tračník. „To není jednoduchá věc, naučit se civilování. Tak dobrá.“ Podíval se znovu do svého zápisníku a zpět na nováčky. Prý muži… pch!

Rty se mu pohybovaly, jak počítal přítomné. Mezi Nobym a strážníkem Potroublem byl velmi drobný, otrhaný muž s tak přerostlými a slepenými vlasy a vousy, že vypadal jako fretka vyhlížející z houští.

„– napo-máhej zá-vor-ka vý-še u-ve-de-ný bůh zá-vor-ka teč-ka.“

„No ne, ksakru,“ prohlásil. „Co tady děláš, Tutedi? Díky, Navážko – nesalutovat! – už si můžeš sednout.“

„To pan Karotka mě sem přivádí,“ odpověděl Tuteď.

„Ochranná vazba, seržo,“ vysvětloval Karotka.

„Už zase?“ Tračník stáhl klíče od cel z háku nad stolem a hodil je zloději. „Tak jo. Cela číslo tři. Klíče si vezmi s sebou, kdybychom je potřebovali, tak křiknem.“

„Vy jste fakt frajer, pane Tračník,“ prohlásil Tuteď a zmizel na schodech k celám.

Tračník zavrtěl hlavou.

„Nejhorší zloděj na světě,“ zabručel.

„Tak dobrý se mi zase nezdá,“ zavrtěla hlavou Angua.

„Já nemyslím ,nejhorší‘ jako nejlepší, ale ,nejhorší‘ jako ten nejmizernější.“

„Pamatujete, jak šel celou tu cestu až na Dunmanifestin, aby bohům ukradl oheň?“ nadhodil Noby.

„A já mu povídám ,ale vždyť my oheň máme, Tutedi, máme ho už nějakých posledních tisíc let‘,“ pokračoval Karotka. „A on na to ,no právě, víte, jakou bude mít dneska historickou hodnotu?‘“{5}

„Chudák stará,“ pokýval hlavou seržant Tračník. „No dobře. Tak co tady ještě máme… no, Karotko?“

„Teď ještě musí dostat králův šilink,“ upozornil ho Karotka.

„No jo, pravda, to by měli.“ Tračník zalovil v kapse a vytáhl tři ankh-morporské tolary velké jako zekýny, které měly přibližně stejný obsah zlata jako mořská voda. Hodil každému z nováčků po jednom.

„Tomuhle se říká králův šilink{6},“ řekl a podíval se na Karotku. „Nevím proč. Když vstoupíte do služby, musíte ho dostat. Předpisy, rozumíte? Dokazuje to, že jste skutečně vstoupili do služby.“ Na chvilku se zatvářil rozpačitě a pak si odkašlal. „Dobrá. Tak jo. Tlupa balv– nějací trollové,“ opravil se, „se vydali na pochod dolů po Krátké ulici. Strážník Navážka – nesalutujte! Tak. O co tam jde?“

„Je trollí Nový rok,“ odpověděl Navážka.

„Vážně? Myslím, že by bylo dobře, kdybysme se na to podívali. A taky mám hlášení, že prachožr– trpaslíci pořádají průvod městem nebo co –“

„Výročí bitvy v Koumském údolí,“ zabručel strážník Potroublo. „Proslulý den vítězství nad trolly.“ Tvářil se pravděpodobně dost pyšně, alespoň tak to pod jeho hustými vousy vypadalo.

„Jó? Napadli jste nás zezadu,“ zavrčel Navážka a vrhl na trpaslíka výhrůžný pohled.

„Có? Vždyť to byli trollové, kdo– “ začal okamžitě popuzeně Potroublo.

„Ticho,“ zvýšil hlas seržant Tračník. „Podívejte, tady se říká, že pochodují…, že pochodují… pochodují nahoru Krátkou ulicí.“ Obrátil papír. „Je to pravda?“

„Trollové pochodují jedním směrem a trpaslíci druhým?“ zopakoval Karotka, jako by se chtěl ujistit, že slyšel správně.

„No, tak to bude něco, co bysme neměli v žádným případku minout,“ ušklíbl se Noby.

„Něco není v pořádku?“ zeptala se Angua.

Karotka udělal neurčité gesto rukou. „No maucta. To bude peklo. Musíme s tím něco udělat.“

„Trpaslíci a trollové spolu vycházejí jako dům a oheň,“ prohlásil moudře Noby. „Už jste někdy byla v hořícím domě, slečno?“

Obvykle rudá tvář seržanta Tračníka teď zbledla do růžova. Připjal si opasek a zvedl obušek.

„A pamatujte,“ upozornil své smíšené mužstvo, „musíme postupovat s velkou opatrností.“

„Jo,“ přikývl desátník Nóblhóch. „Nejopatrnější bude, když zůstaneme tady.“

Na to, abychom pochopili, proč se trollové a trpaslíci nemají rádi, se musíme vrátit daleko do minulosti.

Trpaslíci a trollové jsou si podobni jako křída a sýr. Přesně jako křída a sýr. Jedni jsou organičtí, druzí ne, i když mají také slabě sírový pach. Trpaslíci si dobývají živobytí tím, že roztloukají kameny, které obsahují drahé minerály, a ony na křemíkové bázi fungující životní formy nazývané trollové jsou prakticky kameny s jistým obsahem drahých minerálů a kovů. V přírodě navíc tráví většinu dne v nehybnosti, a to není stav, ve kterém by se měl nalézat balvan s obsahem vzácných kovů a minerálů, když se někde v okolí vyskytují trpaslíci. Trpaslíci pak nenávidí trolly, protože když někde odhalíte zajímavou žílu drahých kovů nebo minerálů, nemůžete milovat kameny, které najednou vstanou a utrhnou vám ruku, protože jste jim právě zarazili špičák do ucha. Panovala mezi nimi děděná mezidruhová krevní msta a stejně jako všechny podobné správné krevní msty už nepotřebovala žádné další záminky. Stačilo, že vždycky existovala{7}. Trpaslíci nenáviděli trolly, protože trollové nenávidí trpaslíky a naopak.

Hlídka se ukrývala v Trojlampové ulici, která do Krátké ulice ústila zhruba v polovině. Zdáli k ní doléhal sykot a praskot pestrobarevných raket. Ty vystřelovali trpaslíci, aby zahnali zlé důlní duchy. Trollové je měli také rádi, ale ti je vystřelovali, protože jim velmi chutnaly.

„Nevím, proč bysme je nemohli nechat vyřídit si to mezi sebou a pak zatknout poražený,“ nadhodil desátník Nóblhóch. „Dělali jsme to tak vždycky.“

„Patricij začal být děsně háklivý na tyhle etnické nepokoje,“ oznámil mu seržant Tračník zachmuřeně. „V poslední době mluví, jako kdyby se na tom chtěl pocvičit v sarkasmu.“

Dostal nápad. Tvář se mu o poznání rozjasnila.

„Máte nějaký nápad, Karotko?“

Dostal druhý nápad. Karotka byl prostý a poslušný hoch.

„Desátníku Karotko?“

„Seržo?“

„Vyřiďte tu záležitost, ano?“

Karotka nahlédl za roh a pohledem vlevo a vpravo zhodnotil postupující stěnu trollů a polostěnu trpaslíků. Oba zástupy už se zahlédly.

„Provedu, seržante,“ řekl. „Strážníci Potroublo a Navážka – nesalutujte! – se mnou.“

„Nemůžete ho tam nechat jít!“ zvolala Angua. „Vždyť ho posíláte na jistou smrt!“

„Tenhle mládenec má fakticky skvělej smysl pro povinnost,“ zabručel desátník Nóblhóch. Vytáhl zpoza ucha kratičký nedopalek cigarety a škrtl sirkou o podrážku služební boty.

„Nedělejte si starosti, slečno,“ konejšil ji Tračník. „On –“

„Strážnice,“ řekla Angua.

„Cože?“

„Strážnice,“ opakovala. „Žádná slečna. Karotka říká, že ve službě nemám žádné pohlaví.“

Na pozadí Nobyho náhlého kašle seržant Tračník velmi rychle řekl: „Chtěl jsem tím jenom říct, strážnice, že mladý Karotka má krísma. Celý pytel krísma.“

„Krísma?“

„Plné pytle.“

Natřásání přestalo. Buclík už byl opravdu vzteklý. Opravdu a vážně vzteklý.

Pak se ozval páravý zvuk. Pytlovina se rozhrnula a Buclík uviděl, že venku stojí další malý drak, dívá se přímo na něj a vypadá vztekle. Buclík reagoval tím jediným způsobem, který uměl.

Karotka stál se založenýma rukama uprostřed ulice. Nováčkové Potroublo a Navážka stáli kousek za ním a pokoušeli se pozorovat oba blížící se průvody současně.

Tračník si myslel, že je Karotka jednoduchý. Karotka tak na lidi často působil. A jednoduchý taky byl.

Lidé se mýlili v něčem jiném. V tom, že jednoduchý totiž neznamená totéž co hloupý.

Karotka nebyl hloupý. Byl přímý, poctivý, pravdomluvný, neustále dobrosrdečný, čestný v každém svém konání. V Ankh- -Morporku se ovšem tohle všechno sečetlo do výsledného slova „hloupý“ a zaručovalo mu to stejnou šanci na přežití, jakou měla medúza v rozpálených kamnech. Jenže tady bylo také několik jiných věcí. Jednou z nich byly pěsti uštědřující rány, které se naučili respektovat i trollové. Pak tady bylo to, že Karotka byl člověk, který ve všech svých spolubližních vzbuzoval zcela přirozenou, skutečnou a téměř nadpřirozenou oblibu. Vycházel s lidmi skvěle i ve chvíli, kdy je zatýkal. Měl výjimečnou paměť na jména.

Většinu svého poměrně krátkého života žil v malé trpasličí kolonii, kde téměř nebyli jiní lidé, se kterými by se mohl seznámit. Pak se najednou ocitl v obrovském městě a bylo to, jako by jeho talent celou tu dobu čekal jen na tuhle chvíli, aby se mohl rozvinout. A stále ještě se rozvíjel.

Zamával vesele na pochodující trpaslíky.

„Dobrý den, pane Stehnotrhu! Dobrý den, pane Silnoruko!“

Pak se otočil a zamával na vedoucího trolla. Ozvalo se tlumené „pššc“, když vyletěla další barevná světlice.

„Dobrý den, pane Bauxite!“

Pak přiložil ruce k ústům.

„Kdybyste se všichni na chvilku zastavili a poslouchali mě!“ vykřikl.

Oba průvody se skutečně zastavily, i když přední řady poněkud váhaly a zadní se téměř neúnosně zahustily. Jenže kdyby to byly neudělaly, musely by pošlapat Karotku.

Pokud měl Karotka nějakou drobnou chybu, bylo to, že když se věnoval něčemu většímu, nevěnoval pozornost maličkostem kolem sebe. Proto mu teď unikal polohlasný rozhovor, který se odehrával za jeho zády.

„– pch! To přece byla taky past! A tvoje matka byla rudná –“

„Takže, pánové,“ začal Karotka faktickým a velmi přátelským hlasem, „jsem si jistý, že není jediný důvod, proč byste se měli chovat tímhle ošklivým způsobem –“

„– ale vy na nás taky past! Můj praprapradědeček, on Koum údolí, on mně říkal.“

„– v našem hezkém městě a v tak krásný den, jako je ten dnešní. Musím vás jako dobré obyvatele Ankh-Morporku požádat –“

„– jó? Ty snad dokonce víš, kdo byl tvůj fotr, co?“

„– i když chápu, že chcete oslavit své etnické svátky a jste pyšní na zvyky svých předků, co kdybyste se podívali na mé druhy ve zbrani, důstojníky naší Hlídky, kteří zavrhli své pradávné zvyky a antipatie –“

„– rozmlátím hlavu tobě, ty zlosynový trpajzlík!“

„– pro větší zdar –“

„– tobě rozbiju hubu i s jednou rukou uvázanou za zády!“

„– a slávu města, jehož odznak pyšně –“

„– k tomu měl příležitost! Já tobě ruka za záda svážu! Obě!“

„– a s hlavou hrdě vztyčenou nosí.“

„Grrr!“

„Auuuú!“

Karotkovi konečně došlo, že mu skoro nikdo nevěnuje pozornost. Otočil se. Strážník Potroublo byl vzhůru nohama, protože strážník Navážka se mu pokusil otlouci hlavu v helmici o dláždění, i když strážník Potroublo uvedené polohy vhodně využil, uchopil strážníka Navážku za koleno a pokoušel se mu zahryznout do lýtka.

Oba průvody scénu fascinovaně pozorovaly.

„Měli bychom něco udělat!“ zvolala Angua, která se stále ještě se zbytkem Hlídky ukrývala v ústí Trojlampové uličky.

„Nó,“ začal seržant Tračník rozvážně, „tyhle etnické záležitosti jsou vždycky ošemetná věc.“

„Tam by člověk mohl snadnou šlápnout do ho… hodně ošklivé věci,“ přidal se k němu Noby. „Je to velmi křehká záležitost, tyhle etnický záležitosti.“

„Křehké? Vždyť chtějí jeden druhého zabít!“

„Je to prostě otázka kultůry,“ snažil se jí vysvětlit seržant Tračník rozpačitě. „Nemá cenu vnucovat jim naši kultůru a náš způsob myšlení, víte? To by bylo druhistické.“

Zatím desátník Karotka, stojící uprostřed ulice, viditelně zrudl.

„Jestli se začnou opravdu prát teď, když je pozorujou všichni jejich kamarádi,“ upozorňoval Noby, „tak mám skvělej plán. Vezmem nohy na ramena a –“

Na Karotkově býčím krku vystoupily žíly jako provazy. Zastrčil si palce za opasek a zařval: „Strážníku Navážko! Zasalutujte!“

Učili ho to celé hodiny. Navážkův mozek se novým nápadům velmi bránil, ale jakmile nová myšlenka jednou pronikla dovnitř, vydržela tam velmi dlouho.

Zasalutoval.

Ruku měl plnou trpaslíka. Zasalutoval tedy, zatímco strážník Potroublo opsal oblouk vzduchem a dopadl na Navážkovu hlavu jako malý kyj.

Zvuk, který se ozval, když se jejich helmy srazily, se vrátil ozvěnou od okolních budov a ozvěna byla vzápětí následována dvojím kovovým zachřestěním, když oba strážníci padli v bezvědomí na dláždění.

Karotka do nich strčil špičkou sandálu.

Pak se otočil a vykročil k čelu průvodu trpaslíků. Chvěl se při tom vztekem.

V ústí Trojlampové uličky se seržant Tračník strachy zakousl do okraje vlastní helmy.

„Vy máte určitě zbraně, co?“ zavrčel Karotka na stovku trpaslíků. „Kápněte božskou! Jestliže ti z vás, kdo mají zbraně, je okamžitě neodhodí na zem, seberu celý průvod a zavřu vás, až budete černí! A myslím to smrtelně vážně!“

Trpaslíci v čele průvodu o krok ustoupili. Pak se ozvalo roztroušené chřestění kovových předmětů dopadajících na dláždění.

„Všechny!“ zasyčel Karotka výhrůžně. „To platí i na tebe. No, ty tam s tím černým plnovousem, co se pokoušíš schovat za pana Prakovrha! Já vás dobře vidím, pane Silnoruko! Položte to! On vás ten smích přejde!“

„A teď ho určitě zabijí, že,“ vydechla tiše Angua.

„To je právě ta psinděra,“ odpověděl jí Noby. „Kdybysme něco takovýho zkusili my, už by z nás toudle dobou byla sekaná. Ale u něj to kupodivu funguje.“

„Krísma,“ přikývl vážně seržant Tračník, který se musel opřít o zeď.

„Vy myslíte charisma? Jako osobní kouzlo?“ došlo konečně Angui.

„Jo. Něco takovýho. Jo.“

„Jak to dělá?“

„Jó, tak to nevim,“ zavrtěl Noby hlavou. „Co když je to kluk, kterýho musí mít každej rád?“

Karotka se obrátil k trollům, kteří se pošklebovali trpasličím rozpakům.

„A co se vás týče,“ prohlásil, „pamatujte si, že dneska v noci se budu na hlídce zdržovat kolem ulice U kamenolomu a chci tam mít klid, jasné? Jestli něco, tak si mě nepřejte. Slyšeli jste?“

Ozvalo se šoupání obrovských nohou a mnohohlasé mumlání.

Karotka si přiložil jednu ruku k uchu.

„Neslyším vás pořádně,“ řekl.

Huhňání zesílilo a změnilo se v jakousi tokátu o stu hlasů na téma „Ano, desátníku Karotko“.

„Tak dobrá. A teď můžete jít. A na tyhle hlouposti už zapomeňte a buďte hodní mládenci.“

Karotka si oprášil ruce a usmál se na všechny strany. Trollové se tvářili nechápavě. Teoreticky pro ně Karotka představoval jen slabou vrstvu mastnoty na dlažbě. Ale v praxi se to nějak ne a ne stát…

Angua nevěřícně vydechla: „On právě řekl stovce trollů ,hodní mládenci‘. Vždyť někteří z nich teprve nedávno sešli z hor! Někteří na sobě mají dokonce lišejník!“

„Jo,“ přikývl seržant Tračník. „To je nejchytřejší část trollů, tyhle lišejníky.“

A pak svět vybuchl.

Hlídka odešla ze strážnice dřív, než se do Pseudopolského dvora vrátil kapitán Elánius. Vyšel po schodech do své kanceláře a sedl si na ulepenou židli s koženým potahem. Prázdný pohled upřel na stěnu.

Chtěl odejít z Městské stráže. Samozřejmě, že to chtěl.

To přece nebylo to, čemu by obyčejný člověk řekl styl života. Rozhodně ne života.

Strašlivá pracovní doba. Jeden si nemohl být jist ze dne na den, jestli platí tytéž zákony, jaké platily včera. Žádný rodinný život, ne takový, o němž by se dalo mluvit. Špatná strava, zhltnutá, když byl čas nebo příležitost. Snědl během té doby dokonce i několik uzenek v rohlíku od Kolíka Aťsepicnu. Vždycky buď pršelo, nebo bylo vedro k zalknutí. Žádní přátelé – s výjimkou kolegů z Hlídky, protože to jsou jediní lidé, kteří žijí ve vašem světě.

Zatímco teď se během několika dnů, jak řekl seržant Tračník, už on, Elánius, poveze přímo na stříbrném omáčníku. Nic na práci, jen pořádně jíst, vozit se na pěkném koni a pokřikovat příkazy na služebnictvo.

V takových okamžicích se z hlubin Elániovy paměti vynořoval obraz starého desátníka Nakopla. To byl velitel Noční hlídky v době, kdy nastoupil Elánius jako nováček. A nedlouho potom odešel na penzi. Všichni se složili a koupili mu laciné hodinky, takové ty, co jdou několik let, dokud zevnitř nevyprchá démonek, který je pohání.

To je pěkně pitomý nápad, pomyslel si Elánius s pohledem stále ještě upřeným na protější stěnu. Chlap nechá své práce, odevzdá placku, přesýpací hodiny a zvonec, a co za to všechno dostane? Jedny laciné hodinky.

Jenže starý Nakopl stejně druhý den přišel zase do práce a ve vestě měl své nové hodinky. Aby všem ukázal co a jak, říkal, dodělat tohle a tamto, hahaha. Dorazit pár zbytků, co? Dohlídnout, abyste se vy mladí nedostali maléru, hehe. O měsíc později nosil na strážnici uhlí, zametal podlahu, vykonával příležitostné práce a pomáhal lidem psát hlášení. O pět let později tam pořád ještě byl. Byl tam dokonce i o šest let později, když jeden ze strážných přišel o něco dříve do služby a našel ho ležet na zemi…

A ukázalo se, že nikdo, jediný příslušník Hlídky neví, kde Nakopl bydlel a jestli neexistuje nějaká paní Nakoplová. Jak si Elánius vzpomněl, na pohřeb museli vybrat. A na hřbitově byli jenom členové Noční hlídky…

Když tak o tom přemýšlel, uvědomil si, že na pohřbu členů Městské stráže bývali vždycky zase jen její členové.

Samozřejmě, teď to bylo trochu jinak. Seržant Tračník byl mnoho let ženatý, a šťastně, protože si s ženou dokázali zařídit život tak, že se setkávali jen příležitostně, většinou na prahu, když jeden šel dovnitř a druhý ven. Ale ona mu nechávala v troubě slušné jídlo a muselo v tom být i trochu něco navíc, to bylo jasné. Měli totiž i vnoučata a z toho vyplývalo, že se ocitli v situacích, kdy se jeden druhému vyhnout nedokázali. Mladý Karotka musel děvčata a mladé ženy odhánět holí. A desátník Nóblhóch… no, ten si tyhle věci pravděpodobně řešil po svém. Říkalo se o něm, že má tělo pětadvacetiletého mladíka, i když nikdo nevěděl, kde ho má ukryté.

Podstata věci byla v tom, že každý někoho měl, i když v Nobyho případě to bylo pravděpodobně proti vůli oněch dotyčných.

Tak, pomyslel si kapitán Elánius, co v tom doopravdy je? Vážně o ni stojíš? S láskou si tolik nelam hlavu, po čtyřicítce je velmi riskantní tohle slovo používat. Nebo máš jen strach, že se z tebe stane starý člověk, který nakonec umře neschopen opustit koleje svého života a bude pohřben jen díky lítosti skupiny mladíků? Mladíků, kteří tě budou znát jen jako starého prďolu, jenž se neustále šourá po strážnici a je dobrý k tomu, aby si ho poslali pro kávu a něco teplého do žaludku, a kterému se mohou za zády posmívat?

Tomu se chtěl vždycky vyhnout. A osud mu teď přistrčil skutečnou pohádku.

Samozřejmě věděl, že je bohatá. Ale co nečekal, bylo pozvání do kanceláře pana Morhospise.

Pan Morhospis byl právní zástupce Berankinovy rodiny už velmi dlouho. Přesně řečeno celá staletí. Pan Morhospis byl upír.

Elánius neměl upíry rád. Trpaslíci byli za střízliva zákona dbalí malí prevíti, a dokonce i s trolly se dalo vyjít, když si je člověk držel na očích. Ze všech těch nemrtvých měl však šimrání za krkem. Žít a nechat žít bylo docela v pořádku, ale když jste se nad tím logicky zamysleli, tak jste tady měli problém jako hrom…

Pan Morhospis byl vrásčitý jako želva a velmi bledý. Trvalo mu celou věčnost, než se dostal k věci, a když pak udeřil konečně hřebík na hlavičku, přibil tím hřebíkem Elánia k židli.

„Kolikžeto!?“

„Ehm. Myslím, že jsem to řekl správně. Takže majetek včetně venkovských statků a hospodářství, pozemky a domy v městské zástavbě a ten malý kus nestabilní půdy nedaleko univerzity vynášejí ročně zhruba… sedm milionů ročně. Ano, to je ono. Sedm milionů při střízlivém odhadu, musím dodat.“

„A to všechno je moje?“

„Od okamžiku, kdy uzavřete sňatek s lady Sibylou. I když mi tady tím dopisem oznamuje, že máte tímto okamžikem přístup k celému jejímu majetku.“

Oči podobné matným perlám sledovaly Elánia mrtvým pohledem.

„Lady Sibyla vlastní zhruba jednu desetinu Ankhu a rozlehlé pozemky v Morporku plus velký počet venkovských farem a –“

„Ale…, ale… říkal jste něco o tom, že je budeme vlastnit společně…“

„Lady Sibyla je v tomto směru velmi konkrétní. Odkazuje celý svůj majetek vám jakožto svému manželovi. Má, abych tak řekl, velmi starosvětský přístup… k instituci manželské.“ Papír, který měl před sebou, posunul po stole k Elániovi. Elánius si ho přitáhl, rozevřel ho a vytřeštěně zíral.

„Pokud byste ovšem zemřel dříve než ona,“ pan Morhospis zabubnoval na papír prsty, „vrátil by se majetek zpět do jejích rukou. Nebo do rukou eventuálního plodu vašeho spojení.“

Při těch slovech se Elánius nezmohl na jediné slovo. Cítil jen, jak mu poklesla spodní čelist a v mozku se mu speklo několik periferních nervových spojení.

„Lady Sibyla,“ pokračoval nevzrušeně právník a Elánius měl dojem, že se k němu ta slova nesou odněkud ze strašné dálky, „sice není tak mladá, jak bývala, ale je to pořád ještě zdravá a silná žena, a není tedy důvodu, proč by –“

Zbytek rozhovoru absolvoval Elánius jen automaticky.

Ještě teď se mu o tom jen velmi obtížně přemýšlelo. Pokaždé když to zkusil, myšlenky se mu rozebíhaly na všechny strany. A stejně jako vždycky když se k němu svět zachoval příliš velkoryse, nakonec se mu zaběhly dokonale.

Otevřel spodní zásuvku svého stolu a podíval se na lesklou láhev Medvídkovy prvotřídní whisky. Nebyl si tak docela jistý, jak se tam dostala. Nějak se nikdy nedostal k tomu ji vyhodit.

Začni s tím znovu a penze se nedožiješ. Zůstaň u těch svých doutníků.

Zavřel zásuvku, opřel se a vytáhl z kapsy polovykouřený doutník.

Možná že členové Hlídky už nebyli tak dobří jako dříve. Politikové! Pch! Strážní jako starý Nakopl by se museli obracet v hrobech, kdyby věděli, že Hlídka přijala dokonce i–

A svět vybuchl.

Dovnitř se vehnala tlaková vlna a zasypala protilehlou stěnu úlomky skla, z nichž jeden pořezal Elániovi ucho.

Vrhl se na podlahu a ukryl se pod stůl.

Tak to je ta poslední kapka. Tentokrát vyhodili ti potrhlí alchymisti svoji ratejnu do povětří skutečně naposled. Jestli k tomu bude moci říct Elánius jediné slovo… tak….

Jenže když se pak odvážil zvednout a vystrčit hlavu nad okenní parapet, zahlédl, jak se na druhé straně řeky zvedá sloup prachu a černého kouře nad budovou Cechu vrahů.

Zbytek Hlídky přiklusal Filigránskou ulicí právě ve chvíli, kdy Elánius došel k bráně Cechu vrahů. Cestu mu zastoupili dva černě odění vrazi. Byli sice velmi uctiví, ale jejich chování naznačovalo, že další nabídka je neuctivost. Za branami bylo slyšet zvuk spěchajících nohou.

„Vidíte ten odznak?“ dotazoval se Elánius. „Vidíte ho?“

„Na tom nezáleží, tohle je majetek cechu,“ odpověděl vrah.

„Ve jménu zákona nás okamžitě vpusťte dovnitř!“ zařval Elánius.

Vrah se na něj nervózně usmál. „Zákon praví, že uvnitř zdí cechu vládnou cechovní zákony,“ řekl.

Elánius se na něj zamračil, ale byla to pravda. Stávající zákony města končily u bran cechovních pozemků. Cechy měly své vlastní zákony. Cechům patřily…

Zastavil se.

Strážnice Angua, která stála za ním, se sehnula a zvedla ze země střep skla.

Nohou prohrábla hromádku odpadků na zemi.

Pak se její pohled setkal s pohledem malého nepopsatelného potulného psíka, který ji velmi upřeně pozoroval zpod nedalekého dvoukoláku. Nebylo ovšem správné říkat o něm, že je nepopsatelný. Vypadal jako zhmotnělý zápach s vlhkým nosem.

„Haf, haf,“ prohlásil voříšek znuděně. „Haf, haf haf a kní, kní.“

Pak odklusal do ústí nedaleké uličky. Angua se rozhlédla a vydala se za ním. Zbytek Hlídky se shromáždil kolem Elánia, který najednou začal mluvit velmi tiše.

„Přiveďte mi okamžitě představeného Cechu vrahů,“ procedil mezi zuby. „Hned!“

Mladý vrah se na něj pokusil ušklíbnout.

„Pch! Vaší uniformy se neleknu.“

Elánius sklopil zrak ke svému otlučenému pancíři a obnošené zbroji.

„Máš pravdu,“ přikývl. „Tohle není uniforma, které by se někdo lekl. Je mi to líto. Desátník Karotka, strážník Navážka – vpřed!“

Mladý vrah najednou zjistil, že slunce zastřela dvě temná mračna.

„Ale tyhle uniformy,“ řekl Elánius, „a doufám, že se mnou budete souhlasit, dokážou vyděsit kdekoho.“

Vrah pomalu přikývl. O tohle tedy nestál. Obvykle před budovou cechu ani žádné stráže nestávaly. K čemu by to taky bylo? Ve svých drahých a na míru ušitých šatech ukrýval přinejmenším osmnáct věciček sloužících k zabíjení lidí, ale rychle si uvědomil, že strážník Navážka má jednu takovou věc přímo na konci každé paže. Aby se tak řeklo, více při ruce.

„Tak já…é…půjdu a é… přivedu Mistra, můžu? Ano?“ vypravil ze sebe.

Karotka se k němu naklonil.

„Děkuji vám za spolupráci,“ přikývl.

Angua pozorovala psa. Pes pozoroval Anguu.

Když si pejsek sedl a začal se zuřivě škrabat zadní nohou za uchem, přidřepla k němu na bobek.

Poté co se pohledem ujistila, že široko daleko nikdo není, vyštěkla na něj otázku.

„Jen se nehoň,“ prohlásil pes.

„Ty umíš mluvit?“

„Hm. K tomu jeden moc inteligence nepotřebuje,“ zavrčel voříšek. „A jeden ani nepotřebuje nijak pronikavou inteligenci, aby zjistil, co jsi zač ty.“

Angua se v panice rozhlížela.

„Je to tak vidět?“

„Je to v tom pachu, děvče. Copak jsi se vůbec nic nenaučila? Ucejtil jsem tě na kilák daleko. Ohó, pomyslel jsem si, co mezi nimi dělá jedna z tamtěch?“

Angua mu zuřivě zahrozila prstem.

„Jestli to někomu řekneš –!“

Pes se zatvářil ještě ublíženěji než obyčejně.

„Stejně by mě nikdo neposlouchal.“

„Proč ne?“

„Protože každej ví, že psi nemluvěj. Oni mě slyšej, rozumíš, ale dokud neteče fakticky do bot, myslejí si, že si to sami myslí.“ Pejsek si povzdechl. „Věř mi, vím, o čem mluvím. Četl jsem knížky. No, přiznám, většinu jsem jich jen tak přežvejkal.“

Znovu se podrbal za uchem. „Mám ale dojem,“ pokračoval, „že bysme si mohli bejt navzájem užiteční…“

„Jak to myslíš?“

„No, ty bys mě mohla přivést na stopu nějakého kilového stejku. To dělá s mojí pamětí pravé divy, takovej pořádnej stejk. Po takovým stejku je moje paměť okamžitě celá pryč.“

Angua se zamračila.

„Lidé nemají rádi slovo ,vyděrač‘.“

„To není jediný slovo, který nemají rádi,“ odpověděl jí psík. „Vezmi si například můj případ. Trpím chronickou inteligencí. K čemu je taková věc obyčejnému psovi? Žádal jsem o ni? Já tedy ne. Našel jsem si jenom takové pěkné místečko na spaní hned u budovy Silnoproudé magie na univerzitě, a myslíš, že mi někdo řekl o tom, jak tam všude prosakuje ta pitomá magie? Houbeles. Pak se jednoho rána probudím, a sotva otevřu oči, v hlavě mi začne bublat jako ve vaně, do které někdo hodil pytel koupelnový soli. Ohó, pomyslím si, tak už je to tady zas! Vítám tě, vytváření abstraktních pojmů, tady jsem, intelektuální rozvoji… K čemu mi to všechno, sakra, je? Když se mi to stalo naposled, skončil jsem zachraňováním světa před nějakejma strašnejma tentononcama z Podzemních rozměrů, a myslíš, že mi někdo řekl aspoň děkuju? Jakej hodnej pejsek, dáme mu kostičku? Tůdle!“ Zvedl jednu silně ošoupanou tlapku. „Jmenuju se Gaspoda. Takový věci se mi stávají jednou týdně. Ale jinak jsem jenom pes.“

Angua se vzdala. Uchopila moly prožranou končetinu a potřásla jí.

„Já se jmenuju Angua. Co jsem zač, víš.“

„Už jsem to zapomněl,“ odpověděl jí Gaspoda.

Kapitán Elánius se rozhlédl po troskách roztroušených po dvoře a pohledem se zastavil na obrovské díře zející ve stěně jedné z přízemních místností. Všechna okolní okna byla rozbitá a pod nohama kapitánovi praskalo sklo. Zrcadlové sklo. Samozřejmě že vrazi byli velmi marniví, ale zrcadla si snad dávali do místností, ne? Na dvoře by člověk zrovna spoustu skla neočekával. Sklo přicházelo k úhoně v místnostech, ne venku.

Viděl, jak se strážník Potroublo sehnul a zvedl pár malých kladek připevněných na kousku provazu, jehož konec byl spálený.

Mezi troskami zahlédl i obdélník lepenky.

Kapitánu Elániovi se zježily vlasy v zátylku.

Zavětřil ve vzduchu a zachytil závan jakéhosi ostrého pachu.

Elánius by byl první, kdo by dokázal připustit, že není nejlepší policajt, ale pravděpodobně by si tu námahu ušetřil, aby nemusel poslouchat následující sbor souhlasných hlasů. Měl totiž jistou dávku tvrdohlavé umíněnosti, která popouzela důležité osoby, a ten, kdo popouzí důležité osoby, automaticky nemůže být dobrý policajt. Ale zato si vyvinul jisté instinkty. Nemůžete žít na ulicích města celý život a nemít instinkty. Stejně jako se jemně a téměř nepostřehnutelně mění džungle, když se přiblíží lovec, tak se měnilo město.

Něco se tam dělo, něco špatného, a on pořád nemohl přijít na to, co to je. Začal se shýbat k zemi–

„Co má tohle znamenat?“

Elánius se narovnal. Neotočil se.

„Seržante Tračníku, chci, abyste se vrátil na strážnici a vzal s sebou Nobyho a Navážku,“ řekl. „Desátník Karotka a strážník Potroublo zůstanou se mnou.“

„Provedu, pane!“ zvolal seržant Tračník, s přidupnutím zaujal vzorný pozor a ukázkově odzdravil, to vše, aby namíchl ty pitomé vrahy. Elánius si to s potěšením uvědomil.

Teprve pak se otočil.

„Ah, doktor Kruxminor,“ řekl.

Představený Cechu vrahů byl bílý vztekem, což velmi pěkně kontrastovalo s hlubokou černí jeho obleku.

„Nikdo pro vás neposlal!“ mračil se. „Kdo vám dal právo potulovat se po našem dvoře, pane policajte? Chodíte si tady, jako kdyby vám to místo patřilo!“

Elánius se odmlčel a jeho srdce zpívalo jako slavík. Vychutnával si tu chvilku. Byl by si nejraději tenhle okamžik vzal a vylisoval v nějaké obrovské knize, aby si ho mohl na stará kolena alespoň občas vytáhnout a vychutnat znovu.

Sáhl pod svůj hrudní plát a vytáhl dopis, který dostal od právníka Berankinů.

„Pokud chcete slyšet ten nejpodstatnější důvod,“ ušklíbl se vesele, „tak je to proto, že mi to tady opravdu patří.“

Mnoho lidí se dá definovat podle toho, co nenávidí. Věcí, které nenáviděl kapitán Elánius, bylo poměrně dost. Vrazi byli v jeho seznamu na třetím místě, hned za králi a nemrtvými.

Musel však i proti své vůli připustit, že doktor Kruxminor se vzpamatoval velmi rychle. Když si přečetl dopis, nevybuchl, nehádal se, ani netvrdil, že se jedná o padělek. Prostě dopis složil, vrátil jej Elániovi a řekl odměřeně: „Rozumím. Alespoň doživotně.“

„Právě tak. Mohl byste mi laskavě říci, co se to tady vlastně stalo?“

Dobře si všiml, že dírou ve stěně budovy na dvůr proudí starší vrazi a velmi pečlivě prohlížejí trosky.

Doktor Kruxminor zaváhal jen velmi krátce.

„Rakety pro ohňostroj,“ odpověděl nakonec.

„Stalo se to,“ vysvětloval Gaspoda, „že někdo posadil draka uzavřeného v bedně kryté na jedné straně pytlovinou přímo proti stěně na dvoře, jasný? A pak ten někdo šel, schoval se za sochu kousek dál na nádvoří, zatáhl za provázek a o minutku později – prásk!“

„Prásk?“

„Jo, zrovna tak. Pak se náš přítelíček protáhl dírou, za chvíli zase vylezl, přeběhl dvůr, a hups do stínu. Vzápětí se na dvůr vyrojili vrazi a on se vmísil mezi ně. Jeden by tomu nevěřil. Jenom další chlap v černém. A nikdo si ho nevšímá, jasný?“

„To chceš říct, že tam pořád ještě je?“

„A jak to mám asi vědět? Všude kápě a široké pláště, všichni v černém…“

„Jak je možné, že jsi tam byl, právě když se to stalo?“

„Hm, já se vždycky ve středu vplížím na dvůr Cechu vrahů. To je večer míchaného grilu, jasný?“ Gaspoda si těžce povzdechl, když viděl nechápavý výraz na Anguině tváři. „Kuchař každou středu podává míchané maso pečené na grilu. A skoro nikdo nechce pečený jelita. Takže to představuje pár koleček kolem kuchyně, jasný? A haf, haf, panáčky, panáčky, a koho to tady máme, to je hodný pejsek a podívejte se na toho mrňavýho blechavce, tváří se, jako kdyby rozuměl každýmu slovu, co řeknu, tak se musíme podívat, co tady pro pejska máme…“

Chvilku se tvářil rozpačitě.

„Pýcha je dobrá věc, ale pečený jelito je pečený jelito,“ zabručel.

„Tak rakety na ohňostroj?“ opakoval Elánius.

Dr. Kruxminor vypadal jako člověk, který se chytá plovoucího kmene na rozbouřeném moři.

„No ano, rakety na ohňostroj. No. Bude Zakládající den. Naneštěstí někdo odhodil hořící sirku, od které chytila celá bedna s raketami.“ Dr. Kruxminor se náhle usmál. „Můj drahý kapitáne Elánie,“ řekl a několikrát tleskl do dlaní, „i když velmi oceňuji váš upřímný zájem, myslím, že vůbec není –“

„Ty rakety byly uskladněny támhle v té místnosti?“ zeptal se Elánius.

„Ano, ale není důvodu, proč byste –“

Elánius došel k otvoru ve zdi a nahlédl dovnitř. Několik vrahů se tázavě podívalo na dr. Kruxminora a jejich ruce sjely k různým částem oděvu. Zavrtěl hlavou. Možná že jeho opatrnost měla něco společného s tím, jakým způsobem položil Karotka ruku na jílec svého meče, ale mohlo to být i tím, že i vrazi mají, koneckonců, jistý morální kód. Bylo nečestné zabít někoho, za koho jste nedostali zaplaceno.

„Vypadá to jako nějaké… muzeum,“ uvažoval nahlas Elánius. „Cechovní síň památek a cti, nebo něco takového, že?“

„Ano, ano, přesně tak. Různé zajímavosti a maličkosti. Víte sám, jak se takové věci za léta nastřádají.“

„Oh. No, zdá se, že je všechno v pořádku,“ přikývl Elánius. „Omlouvám se, že jsem vás zdržoval, doktore. Tak já pomalu půjdu. Doufám, že jsem vám nezpůsobil žádné nepříjemnosti.“

„Ale samozřejmě, že ne! Jsem rád, že jsem vás mohl provést kolem a poskytnout tak klid vaší mysli.“

Elánius a jeho doprovod byli uctivě, ale velmi důrazně směrováni k bráně.

„To sklo bych co nejrychleji uklidil,“ obrátil se Elánius k doktorovi, když předtím vrhl poslední pohled na znečištěný dvůr. „Někdo by si tady na všem tom skle mohl ošklivě ublížit. Nerad bych viděl, aby některý z vašich lidí přišel k úrazu.“

„Hned se do toho dáme, drahý kapitáne,“ usmál se dr. Kruxminor.

„Výborně. Tak dobrá. Mnohokrát vám děkuji.“ Kapitán Elánius se zastavil v bráně a pak se pleskl dlaní do čela. „Omlouvám se, promiňte prosím, ale mám v tyhle poslední dny paměť jako řešeto – a co se vám to vlastně ztratilo?“

Na tváři dr. Kruxminora se nepohnul ani sval.

„Neřekl bych, že se nám něco ztratilo.“

Elánius na něj chvilku mlčky upíral zrak.

„No ano! Promiňte! Samozřejmě, že nic! To byste už dávno řekl… Omlouvám se. Už mám té práce nějak až nad hlavu a nevím, co mluvím. Takže abych opravdu šel.“

Dveře mu zapadly přímo do obličeje.

„Dobrá,“ přikývl sám pro sebe Elánius.

„Kapitáne, proč jste –“ začal Karotka. Elánius pozvedl ruku.

„Tím se to všechno vysvětlilo,“ řekl mnohem hlasitěji, než bylo třeba. „Byly to všechno zbytečné starosti. Vraťme se do Dvora. Kde je strážnice Jaksevlastnějmenuje?“

„Tady, kapitáne,“ ozvala se Angua a vystoupila z ústí nejbližší uličky.

„Tak tady jste byla schovaná? A co je tohle?“

„Haf, haf, kní, kní.“

„To je jenom pejsek, kapitáne.“

„Dobrý bože!“

Budovami Cechu vrahů se rozezněl hlas velkého zvonu Inhumace. Ze všech stran se sbíhaly černě oděné postavy a ve snaze doběhnout na nádvoří co nejrychleji se strkaly a zakopávaly o sebe.

Rada cechu se narychlo sešla před kanceláří dr. Kruxminora. Doktorův zástupce, pan Odkraglli, opatrně zaklepal na dveře.

„Vstupte.“

Rada se namačkala dovnitř.

Kruxminorova pracovna byla největší místností budovy. Občasným návštěvníkům cechu to vždycky připadalo jaksi nevhodné, aby Cech vrahů měl takové světlé a vzdušné budovy a místnosti, které se podobaly spíše místnostem nějakého exkluzivního pánského klubu než místu, kde je příprava smrti součástí denního rozvrhu.

Stěny byly ozdobeny veselými tisky se sportovní a loveckou tematikou, i když při bližším pohledu člověk zjistil, že lovená kořist nejsou ani jeleni, ani lišky. Byly tam také skupinové portréty a z poslední doby moderní ikonografy. Zachycovaly třídy cechu, řady rozesmátých tváří nad černě oděnými těly. Mladší členové seděli se zkříženýma nohama v přední řadě a jeden z nich dělal některému ze spolužáků oslí uši{8}.

U jedné stěny místnosti stál dlouhý mahagonový stůl, kolem kterého se jednou týdně scházeli starší cechu. Na druhé stěně měl Kruxminor svou soukromou knihovnu a malou pracovní desku. Nad deskou byla skříňka, jakou vídáme v lékárnách, skládající se ze stovek malých zásuvek. Zásuvky sice měly jmenovky, ale ty byly psány tajným písmem vrahů, což stačilo k tomu, aby většina návštěvníků znervózněla natolik, že odmítala nabízené pití.

Strop podpíraly čtyři sloupy z černé žuly. Byla v nich vyryta jména nejproslulejších vrahů historie. Mezi sloupy stál Kruxminorův čtvercový stůl. Sám doktor stál za stolem a jeho výraz byl skoro stejně dřevěný jako stolní deska.

„Chci, aby se okamžitě provedla kontrola prezence,“ vyštěkl. „Opustil někdo budovy cechu?“

„Ne, pane.“

„Jak si můžete být tak jist?“

„Strážci na střechách Filigránské ulice hlásili, že ven nikdo nevyšel, pane.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Muži ve zbrani.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.