Copyright © Anna Vovsová, 2017

ISBN 978-80-242-5826-3

Praha 2001

Nebo ti ptáci, co zdobí vchody svých hnízd, aby nalákali samičku! Už zapomněl, jak se jmenují a kde se vyskytují, ale velmi dobře si pamatuje, jak vytříbený vkus mají. Jeden byl vysloveně vysazený na modrou, a tak kolem hnízda skládal jen to, co bylo modré. S velkým rozmyslem kladl na místo modré úlomky střepů, všelijaké chomáčky peří a kousky namodralých květů, občas poodletěl, aby se mohl podívat na své dílo z odstupu, a potom se zase vrátil a to či ono posunul, byť jen o nepatrný kousíček, anebo jednu součástku nahradil druhou. Další si vybíral ozdoby zbarvené jen do oranžova, jiný do červena, podle toho, jak se jim jednotlivé barvy a jejich odstíny líbily.

Ludvík si chvíli láme hlavu, jak se ti ptáci jmenují, protože rád nazývá věci, ale i zvířata, rostliny a lidi, pravými jmény. Ale nevzpomene si. Od té doby, co je viděl v nějakém přírodovědném filmu v televizi, se mu občas, jako teď, objevují za očima a je to, jako by v té vzdálené zemi, kde ti bezejmenní ptáci žijí, byl tak trochu i on sám.

Klávesy jsou zažloutlé a některé plátky slonoviny tak ohrané, že pod nimi prosvítá dřevo. Podle míry, jak jsou jednotlivé klapky toho kterého nástroje opotřebované, umí rozpoznat, které skladby se na tom či onom nástroji hrály nejvíc. Podle stavu strun a kolíků se dá taky leccos usoudit. Některé jsou vyviklané, jiné naopak drží tak pevně, že jimi jde jen stěží pootočit.

V tomhle domě se ale hrají nanejvýš drobné skladbičky pro začátečníky, etudy, prstoklady a stupnice. Potom se klavír na několik let odmlčí, dokud nedoroste další dítě. Bůhví už kolikáté generaci tenhle nástroj ladí. Většinou ho zavolají začátkem září, zrovna jako letos, když se po prázdninách vrací všechno do svých kolejí a v břiše se už téměř rozplynula tíseň z končícího léta.

Otevřeným oknem proudí do pokoje slunce a on utahuje kolíky a při tom poslouchá, jak jednotlivé tóny znějí a jak k sobě pasují. A znějí přesně tak, jako zněly vloni a předloni. A budou tak znít, dá-li pánbůh, i napřesrok.

Když už má srovnané kvarty a kvintakordy, otevřou se dveře a stejně tak jako loni a předloni se za ním ozve tenounké zacinkání porcelánu a zapraskání parket. Ludvík dělá, že ty rušivé zvuky neslyší, protože se mu líbí ohleduplnost, s jakou se k němu paní domu blíží, jak našlapuje po špičkách a tají dech. Nese mu svačinu, čaj a pár sušenek. Pokládá tác na stolek vedle klavíru a on jen krátkým přikývnutím hlavy dává najevo, že o svačině ví, že ji bere na vědomí. A potom za zavřenýma očima poslouchá, jak paní zase po špičkách couvá a nechává ho o samotě.

Za ty roky si v domácnostech, kam dochází ladit, vydobyl takového respektu, že se po dobu jeho návštěvy stávají jejich obyvatelé doslova vetřelci ve vlastních pokojích. Ten pocit si užívá. Na chvíli se stal pánem té světlé místnosti, na jejíchž stěnách visí portréty předků paní domu a také krajiny s jezdci a úvozy táhnoucími se poli někam vzhůru do neznáma.

A Ludvík ten pokoj zaplavuje tóny, které jsou zprvu falešné, jakoby zchromlé, zlomené, ale on je postupně napravuje, postupně je přivádí k rozumu, až začínají znít, jak se patří.

Teprve když jsou všechny tóniny zhruba usazené, otevře oči a podívá se z okna. Nebe je jasné, nedotčené, jen v horním okraji se po něm táhne bílá čára. Uhaduje, kam to letadlo má namířeno. Baví ho si představovat všechny ty země, ve kterých nikdy nebyl a které s největší pravděpodobností už nikdy neuvidí. Tak si to představuje skoro celý život. Skoro osmdesát let.

Bylo mu šest, když dostal k narozeninám glóbus, a svět

mu najednou připadal malý a přehledný. Dodnes cítí, jak mu pod ukazováčkem zeměkoule setrvačností ubíhá, jak je její povrch hladký, jenom na jednom místě ucítí drsnější místo, jakýsi výstupek, kde byl zřejmě k sobě papír slepený. Ale hlavně si vybavuje pocit nesmírného štěstí, který ho v tu chvíli zaplavil. Zjištění, že lze během života obsáhnout celý svět, bylo pro něj jako zjevení. Jednou všechny ty světadíly a moře bude moct vidět na vlastní oči, v měřítku jedna ku jedné.

Glóbus se otáčí pomaleji a pomaleji, a když se zastaví úplně, sestra mu přeslabikuje jméno země, na níž zůstal ležet jeho prst a do níž se měl podle všeho podívat jako první: „Mauretánie.“ A potom se Márynce začaly do očí hrnout slzy, jako by z té země nebylo úniku.

Jenomže on nakonec do žádné Mauretánie neodjel, a ani nikam jinam. A ani když už byl dospělý a bylo po válce, nikam nejel. A ne že by pro to neudělal všechno. Vždyť s tím jeho sluchem by se mohl uplatnit všude. Celý svět by projel, od klavíru ke klavíru, aniž by k tomu potřeboval znát jediný jazyk.

Nakonec ale cestoval, jak se říká, jenom prstem po mapě. A potom už nepotřeboval ani mapu, ani prst, protože měl svět obtisknutý v hlavě. Měl ho tak v sobě obtisknutý, že když už se cestovat zase smělo, nikam se mu nechtělo. O všech těch zemích si udělal tak jasnou představu, že ji už na stará kolena nemínil bořit.

Nejdál se podíval do Vídně. To ještě žila Běla. Přemluvila ho, krátce nato, co se po listopadu otevřely hranice, aby tam s ní zajel. Vyrazili ráno, za tmy, autobusem s jejím bývalým podnikem, a ještě ten den, v noci, se vrátili.

Běla mu potom řekla, že ji to město zklamalo, a už na něj nikdy nenaléhala, aby ji někam vzal.

Vlastně to bylo vůči všem těm zemím, kam celé roky nesměli a o kterých si mohli nechat tak akorát zdát, nespravedlivé. Překonat všechny představy, které o nich tolik let spřádali, bylo takřka vyloučené. Třeba takový Londýn! Ludvík ho znal skoro celý nazpaměť. S pomocí starého průvodce opatřeného plánky jednotlivých čtvrtí postavil za očima město tak nádherné, že se mu těžko mohlo něco rovnat. Nejvíc si zakládal na obrovském kolu, které situoval téměř na stejné místo, kde ho později, jak se dočetl v novinách, skutečně postavili.

Ale ani takovým způsobem s Bělou necestoval. A ani ona ho nebrala na žádné svoje výpravy. Snad si jeden o druhém mysleli, že by líčení jednoho toho druhého nebavilo, že by pro ně bylo stejně nudné, jako když se někdo snaží vyprávět svůj sen.

Ludvík s Bělou si toho za posledních dvacet, třicet let vůbec moc neřekli. A přece když Běla umřela, se kolem Ludvíka rozhostilo takové ticho, že se až lekal, že ohluchl.

Márynka, drahá jeho sestra, se u něj občas dodnes zastaví, aby to ticho prolomila, aby mu poklidila, zalila kytky, které po Běle zůstaly a na které zapomíná, nebo mu donesla jídlo, o kterém ví, že mu je Běla vařila a mohlo by se mu po něm stýskat.

A pak ještě pár jeho posledních přátel, Hanička se Slávkem, se snaží to ticho, jež se kolem něj po Bělině smrti rozhostilo, čas od času ozvučit. Zvou ho na obědy, ale on si většinou najde nějakou výmluvu, proč nemůže přijít. To mu pak celá nešťastná Hana volá a naléhá, aby si na ně přece jen udělal čas. Anebo za ním sama chodí. Když ho nenajde doma, čeká na něj na ulici. Jako pes na něj čeká, třeba i hodinu. A když se Ludvík konečně vynoří zpoza rohu, celá rozradostněná se k němu rozběhne a do ruky mu vtiskne koláč vložený do vaničky od mraženého kuřete.

Je mu to protivné. Hlavně ten její škemravý tón a úpěnlivý pohled. Jako by se na něm provinila ona sama. Jako by se to dalo kusem koláče odčinit. Kdyby mu aspoň ten zákusek pořádně zabalila! Ale to neumí. Nač by to dělala, když jednu a tu samou věc může použít víckrát, na různé způsoby. Její fantazie nezná mezí. Z prasklých žárovek vyrábí vánoční ozdoby, z prošoupaných tepláků po dětech šije chňapky, a ty zase, propálené, cpe jako izolaci do škvír mezi okny, poslední kousky mýdla ukládá do síťky od citrónů, a když vznikne hrudka dostatečně veliká, pověsí ji k umyvadlu.

Ludvíkovi nebylo nikdy jasné, jestli byla k takové šetrnosti donucena okolnostmi, anebo to byl její přirozený rys. S Bělou si taky nemohli nijak moc vyskakovat, ale tu by nikdy, ani v těch nejhorších časech, nenapadlo, aby například ubrousek po hostech, i když jen nepatrně zašpiněný, uložila zpátky, jako by byl netknutý. Ludvík s Bělou neměli děti, takže náklady na jejich domácnost byly mnohem nižší než rozpočet Masákových. Možná že by za jiných okolností Běla dokázala být taky spořivá. Snad by se překonala a Ludvíkovi by zalátala třeba i díru v ponožce. Snad by se ovládla a nevyhazovala sotva pár týdnů prošlé potraviny. Ludvík je tajně vytahoval z popelnice, oplachoval a fixem na nich začerňoval data.

Běla byla všechno, jenom ne šetrná a shánčlivá. Klidně by nechala shnít na stromě celou úrodu, protože by se jí nechtělo ji česat, protože by trpívala závratěmi, protože by se jí líbilo pozorovat, jak se ovoce postupně scvrkává, jak ho kradou špačci a z přízemních větví okusují srny, jak se postupně vytrácí, až z obsypaného stromu zbývá jenom pár posledních plodů, které se podivnou silou drží ještě v únoru holých větviček a obalené v ledovém krunýři pomalu umírají. Ale oni naštěstí žádný strom neměli, takže se takového mrhání nikdy nedopustila.

Od Běly byl zvyklý na přepych, nebo spíš odlesk přepychu, který v ní byl z dětství natolik zakořeněný, že i z obyčejného plátku topinky uměla udělat vybranou hostinu. To, jak mu ten tvrdý chleba podávala, jak se při tom na něj dívala, s jakou nedbalostí ho lámala a při tom kolem sebe drobila, jako by někde v pozadí čekalo v pohotovosti hejno sloužících, to všechno se mu na ní nikdy neokoukalo, to na ní nikdy nepřestal obdivovat.

A teď se má spokojit s polystyrénovými vaničkami, na jejichž dně, mezi kousky koláče, prosvítají skvrny po rozmrzlém mase? Ale hlavně mu bylo nepříjemné, že ho Hanička, když se ho konečně dočkala, viděla opilého.

Čára na nebi už skoro zmizela a Ludvík, s očima stále upřenýma k oknu, přemýšlí, jakou skladbu má na zbrusu naladěném nástroji zahrát. Přes neděli cvičil, takže by si klidně mohl troufnout na něco složitějšího. Uhaduje, co by paní domu nejvíc ocenila, váhá mezi jedním ze Slovanských tanců, Mazurkou nebo Dumkou. Ale ještě není úplně rozhodnut. Za dvacet minut tenhle pokoj opustí. Paní domu mu zaplatí a popřeje hodně zdraví. Ale on si předtím v klidu vypije čaj a sní sušenku. Ještě se mu nechce domů.

Ivan tiskne hlavu k okýnku. Nebe je průzračné. Začali se přibližovat k zemi. Všechno je zatím titěrné. Nevinné. Uspořádané. Jako krajinka kolem elektrického vláčku. Zkoumá své pocity: myslí francouzsky, nedostává se mu českých slov. S matkou mluvívá mateřštinou jenom o praktických věcech. Proč neměli nikdy potřebu vyslovit v jejich rodném jazyce slova jako paysage d’enfance, patrie nebo mal du pays? Ale stýskalo se jim vůbec? Nevzpomíná si.

Co si vlastně z té země, do níž právě míří, ještě pamatuje? Písek. Pořád má na jazyku chuť jeho zrníček. Na zahradě, hned pod okny jejich bytu, pro něj matka dala zřídit pískoviště. Byla to jeho první kuchyň. Kdo šel okolo, musel něco ochutnat. A nikdo neodmítl.

Když na to teď myslí, připadá mu, že se k němu všichni ti kolemjdoucí, kterým nabízel svoje výtvory, chovali s nepřiměřenou uctivostí. Ještě teď vidí, jak do sebe soukají písek a rozplývají se nad jeho lahodnou chutí.

Proč k němu byli tak laskaví? Anebo už tehdy tušili, s kým mají tu čest? Že by z těch jeho bábovek zdobených lopuchem šla vycítit chuť, kterou si představoval? Možná. Vždyť už jen podle zanícení, s jakým celé hodiny písek míchal, tvaroval a krášlil, se o něm dalo leccos uhodnout. Možná je dojímal tou svou umanutostí. Možná ho jenom litovali.

Zahrada je už dávno ve stínu, smráká se a na stoličce hned vedle pískoviště sedí v zamyšlení sotva pětiletý chlapec. To je on. Vidí se. Čeká, až se dopeče poslední várka koláčů, až vystydne. Už se skoro úplně setmělo a on zastavuje poslední příchozí a dává jim ochutnat. Popisuje jim chutě, které koláče mají mít. Plácá nesmysly. Jen aby s ním ještě chvíli byli. Jako poslední se většinou vracívá z práce nájemník z mezaninu. I on ochutnává. A jako jediný písek zabalený do zeleného lupenu vyplivuje. Vlastně on jediný bere tu hru vážně. Skoro se na něj zlobí, co mu to podstrčil.

Postupně se za okny rozsvěcují lampy. Ale on ještě domů nemůže. Ještě musí čekat. Kámen rozpálený sluncem, na kterém koláče pekl, už dávno vychladl. Písek splynul s tmou. A on pořád čeká. Dokud matka nedohraje poslední notu, dokud se nevykloní a nezavolá na něj, že je čas večeře.

Letadlo krouží nad Prahou, je vidět tenký našedlý proužek, to je řeka, z reproduktorů hraje Smetanova Vltava a on je připoutaný k sedadlu a čelem se opírá o okýnko, někde tam pod ním je čtvrť, kterou tak důvěrně znal. Pár ulic, náměstí, jehož vnitřní část vyplňoval parčík s vysokými stromy, borovicemi. Musely to být borovice, matka vždycky říkala, že si za nimi představuje moře, Středozemní moře. I domy lemující to náměstí působily středozemně, byly bílé, s téměř rovnými střechami, a když se navíc koncem jara vystrčily před vchody palmy a oleandry, to se potom celá ta scenérie ještě víc moři přiblížila. Matka tvrdila, že slyší jeho hučení, jen ať se dobře zaposlouchá, že ho taky uslyší.

Někdy stávali jen tak u okna a dívali se na náměstí, na borovice, v jejichž středu byl i v nejprudším horku neproniknutelný stín. Někdy mu matka přiložila k uchu mušli, a to pak taky uslyšel hučení.

A potom, o několik let později, stával na břehu oceánu a představoval si, že ten nekonečný burácivý zvuk vychází z mušle, kterou mu drží matka u ucha, v okně jejich starého bytu.

I Hana Masáková mívá ve zvyku se občas vyklonit z okna a nad střechami zadních traktů činžáků vyhledat obdélníček nebe. I tady se po něm občas táhne bílá čára. Ještě je teplo, může se tedy větrat, jak je libo. Ještě nemusí dbát na to, aby nevyšel oknem ani doušek drahocenného tepla z kotle. Má ráda tohle období, kdy jsou dny ještě poměrně dlouhé, takže se nemusí skoro vůbec svítit, a tím pádem nikdo nabádat, aby po sobě zhasl. Tím neustálým peskováním si je protivná. Ale nemůže si pomoct, je už taková.

Pohledem sklouzla dolů, na dvůr, do koruny stromu, který jako zázrakem vyrůstá ze škvíry v betonové plošině. Z čeho ta švestka vlastně žije, netuší. Jen čas od času k ní přihrne hrst slupek, v letním parnu na ni chrstne vodu. A teď se její listí chvěje, ačkoli je bezvětří. Větve se komíhají, praskají. Slyší až nahoru, jak to dřevo skřípá.

Čím víc se snaží zaostřit, tím víc vidí všechno rozmazané. Srdce jí začíná tlouct na poplach a ona dál upírá oči k tomu vzdouvajícímu se stromu. Jako by šlo o nějaký optický hlavolam, snaží se ve změti listí rozeznat skrytý tvar. Už si zvykla na ty chvilkové zástavy dechu, které ji zachvacují skoro denně. Co se má stát, stane se, ujišťuje se pokaždé a troufá si tvrdit, že je připravena.

Konečně se v komplikované struktuře listí a větví zorientovala – dole, ve stínu stromu, rozeznává postavu. Je to Slávek! Kymácí se na stoličce, ruku napřahuje nad hlavu, jak se snaží zaháknout konec provazu na větev, na větev tak silnou, aby ho udržela, blesklo jí hlavou a vzápětí se jí z hrdla vydral výkřik. Volá ho, volá ho jménem, zapřísahá, ale on neslyší a dál se pokouší provaz přivázat k horní větvi.

Kolikrát ji už napadlo, že se něco takového stane! Kolikrát uprostřed noci, v náhlém hnutí mysli, rozrazila dveře jeho pokoje, aby zjistila, jestli se o něco nepokusil. A on pokaždé udiveně zvedne oči od knihy nebo po ní přejede nechápavým pohledem, jako by se ptal, čemu vděčí za tu nenadálou návštěvu, jako by snad byla ještě děvče a zatoužila po jeho objetí.

Sbíhá schody, nevnímá bolest kolene, vyviklanou kyčel, nevnímá povytažené obočí sousedky, v suterénu otvírá dveře a potom se už nad dvorem nese její křik: „Proboha, Járo, nedělej to!“

Doběhla ke stromu a pověsila se svému muži na nohy, jako závaží na něm visí, jako obrovské starostlivé závaží. Ještě se neodvažuje podívat do koruny, ještě chvíli zůstává přimknutá k jeho stehnům, vydechuje, snaží se nabrat sílu, a potom uslyší Slávkův hlas: „Co blázníš, prosím tě?“

A to už vidí, jak jí Slávek k nohám spouští po provaze košík a říká: „Přece ty nahoře nenecháme shnít!“

Na dně košíku se modrá pár švestek, víc nestihl, skoro se omlouvá. Je tak vycvičený, tak poslušný, ani jednu švestku nenechat na pospas! Udělá pár knedlíků, to bude stačit, bohatě stačit, ujišťuje ho a srdce jí začíná zase bít pomaleji, zvolna.

Takže žije. Pokaždé ji to trošku udiví. Být na jeho místě, dávno by se už hanbou propadla. Propadla by se ze skály, z věže nebo z mostu, propadla by se pod tramvaj nebo metro, propadla by jedu nebo hedvábné punčoše, která by se jí obtočila kolem hrdla jako nemilosrdný had.

Napadlo ho to vůbec? Těžko říct. Ptát se ho na to nebude. A kdyby se přece zeptala? Nejspíš by odpověděl, že na podobné myšlenky nemá čas, když ho po celý den zahrnuje tolika úkoly. Jakmile splní jeden, dostane druhý. Nedá mu chvíli pokoj. A teď po něm ke všemu chce, aby jí řekl, jak se hodlá zabít?

Ta představa ji pobavila. Natolik, že se jí nepatrně nadzdvihly koutky úst. Připadá si jako Šeherezáda. Stará Šeherezáda v Praze, pětapadesát let po válce, která natolik zaměstnává svého muže, že nemá čas na to ani pomyslet. Už ví, jaký dá Slávkovi další úkol: švestky, které načesal, vypeckuje. A potom za ním přijde žák, kterého mu sehnala. A na večeři pozve Ludvíka. Ten ho taky zabaví.

Hana myslí na všechno.

Ivan ještě z letiště zavolal Claude a ona měla radost, že je v Čechách signál. Et pourquoi pas, ma chérie? Pourquoi pas? Copak si pořád myslí, že je tahle země sto let za opicemi? Už ho unavuje Čechy hájit. Vysvětlovat. Vyvracet falešné představy. Ale nakonec mu to stejně nedá a začne je bránit.

Trpí komplexem emigranta, že se kvůli každé nepřesnosti pokaždé tak rozčílí? Anebo je to jen přirozený postoj vlastence, který dbá o to, aby se povědomí o jeho rodné zemi nezanášelo dalšími klišé o zaostalé zemi kdesi na východě Evropy?

„Ve středu Evropy, přímo v jejím srdci!“ neopomene nikdy chybujícího opravit. Jako by to nebylo jedno. Nasedl do taxíku, a aniž by na okamžik přerušil hovor s Claude, vtiskl taxikáři do ruky adresu, na niž chtěl dovézt.

Je rozechvělý. První vjemy do sebe saje jako nenasytná houba. Počítá, že se ho každým okamžikem zmocní dojetí. Představoval si to tak – pojede taxíkem a po tvářích se mu budou koulet slzy. V kapse svírá balíček kapesníků. Ale dojetí nepřichází, a místo toho se v něm začíná šířit zklamání. Nevzhledné budovy, benzínové pumpy, obří reklamy a omšelé paneláky podél dálnice v něm ten pocit jen umocňují. Čím víc se vzdaluje letiště, tím víc v něm roste pochybnost, jestli neudělal chybu, že se rozhodl ten svůj nápad uskutečnit. Nikdy se necítil být tak málo Čechem jako právě tyhle první kilometry v Praze.

Teprve až když vyjedou z dálnice a proniknou víc do hloubi města, do čtvrtí, které alespoň vzdáleně připomínají místa, k nimž se vážou jeho vzpomínky, se trochu uklidní.

Cestou Claude ujišťuje, že se mu už po ní stýská, taky několikrát zdůrazní, jak velmi oceňuje, že se v době jeho nepřítomnosti postará o matku a restauraci. Znovu jí klade na srdce, aby dala pozor na Maurice, který mu v poslední době připadal roztržitý víc než kdy jindy: těsně před jeho odjezdem mu do výlevky proklouzla celá bedýnka pstruhů! Ale ze všeho nejvíc mu záleží na tom, aby se Claude před matkou nepodřekla, že je v Praze.

„Ne, nepodřeknu,“ dušuje se Claude na druhém konci světa a potom se snaží vypočítat, kolik je v Čechách hodin.

„To snad není tak těžké, drahá, k vašemu, totiž našemu času přičteš prostě šest!“ A ona na to, že neumí do pěti počítat. Žertuje. Tak ji má rád, a ona to ví. Potom jí říká, co vidí za okýnkem taxíku. Jako když se dítěti vypráví, co je na obrázku. Vyhlíží nějaké lešení na domě, aby jí udělal radost. Ale žádné nevidí.

„Zato je tu hodně psů, vidím zrovna jednoho, jak kadí.“

„Ale fuj!“ Smějí se.

Taxikář si pohvizduje, francouzština v zádech mu příjemně zní. Po chvíli zabočí do ulice, která vede na náměstí, v jehož středu se kolébají temné modříny a borovice.

Do té doby plynulý hovor začíná drhnout. Ivan visí očima na skle. Ty domy za ním zná. I chodníky a ploty. Už tenkrát se po nich pnul plamínek, ptačí zob nebo divoké víno. A z hlubin zahrad se přes ně draly další šlahouny a v závětří, na výsluní, se rozpínaly větve zakrslých meruněk.

Tají dech. Je tady všechno. I škola. Jako by se za tu dobu, co tady nebyl, vůbec nic nestalo. Jako by tu na něj všechno čekalo. S nepochopitelnou trpělivostí. Trhá celofán a z balíčku vytahuje kapesník. Kvapně ukončuje hovor s Claude.

Jsou na místě. Taxikář si řekl o nehoráznou sumu a on mu bez rozmyšlení vtiskl bankovku. Upírá pohled na činžák zasazený v zahradě. Než taxikář stačil vytáhnout kufry, cizinci znovu zazvonil mobil a on do něj česky řekl:

„Ahoj, mami! No, kde bych asi tak byl? V Londýně přece!“

Takže ten Francouz je Čech a Praha Londýn!? Taxikář nevěří svým uším, víc se mu o tom nechce přemýšlet a radši hned šlápne na plyn. Ale to se už k Ivanovi blíží muž v tmavém obleku, usmívá se od ucha k uchu, napřahuje ruku: „Pan Kos?“

Ivan, aniž by přestal telefonovat s matkou, mu podal volnou ruku a posunkem naznačil, aby byl zticha.

„Stojím přímo před Buckinghamským palácem!“ řekl a k muži v obleku vyslal spiklenecký úsměv.

„Vošahlík. Z První pražské realitní,“ hlesl téměř neslyšně muž v obleku a pár kroků od Ivana ustoupil.

„Je opravdu velkolepý!“ Ivan přejíždí očima po fasádě domu a všímá si detailů. Vůbec si nepamatuje na štukové medúzy plavoucí pod okenními římsami, ani si nevzpomíná na nepatrný balkónek, který je přilepen jako vlaštovčí hnízdo až na samém okraji domu, jako by někdo až na poslední chvíli, z čirého rozmaru, přidal stavebníkům jeho dodatečný plánek.

Muž v obleku se rozhodl celou věc uspíšit. Z aktovky vytáhl příslušný dokument a prstem naznačil, kde se má Ivan podepsat.

„Ne, královnu nikde nevidím,“ řekl Ivan do mobilu, podškrábl list a převzal klíče.

Osaměl v zahradě s matkou. Očima hledá pískoviště. Ale nemůže je najít. V zamyšlení spočinul pohledem na okně ve zvýšeném přízemí. Něco se za ním pohnulo. Než ale stačil zaostřit, postava zmizela za záclonou.

Ludvík Vajner nevlastnil nikdy žádné motorové vozidlo. Ani skútr, ani pionýra. Odjakživa se přemisťoval po Praze na kole. Zná všechny zkratky a nedodržuje dopravní značky. Kolo nezamyká. Postaví je tam, kde se mu to zrovna hodí. Nestrachuje se o ně. A kdyby mu ho snad přece jen někdo sebral, na každé druhé skládce by za ně našel náhradu. A pak, a to se mu zdá v poslední době obzvlášť důležité, nemusí chodit na žádná lékařská přezkoumání, jestli není na řízení motorového vozu příliš starý nebo sešlý.

A taky se mu líbí mírný nadhled, který získá, jakmile se na kolo vyhoupne. Nebo se s pomocí boží vydrápe. Ale když už na něm sedí, šlape jako za mlada. Dívá se po okolí, vše kolem plyne a do nosu se mu ženou vůně, mnohem silnější než za pomalé chůze. Ty vůně, plynulý pohyb a mírný nadhled jsou asi hlavní důvody, proč na kole pořád tak rád jezdí. Ví sice ještě o jednom, ale ten si jen velmi nerad připouští – kolo mu občas slouží jako hůl. Když se motá nebo vyčerpáním sotva plete nohama, opírá se o ně a ono ho vede.

Ale teď je při síle a střízlivý. V kapse pár stovek a skoro celé odpoledne před sebou. Sjíždí táhlý svah z Norbertova a nasává vzduch. Cítí nakyslou vůni hnijících hrušek a čerstvě posekanou trávu. Koutkem oka zahlédl nějaké kytky a opět si uvědomil, jak se jeho slovní zásoba tenčí, kolika věcem nemůže přijít na jméno. Anebo je neznal ani předtím? Uvědomuje si, jak málo se podrobněji zajímal o jednotlivé součástky světa. S jakou samozřejmostí je vnímal a jak málo o nich přemýšlel.

Když přejíždí koleje na křižovatce na Brusnici, láme si hlavu, co ho v životě vlastně zajímalo. O čem by mohl s čistým svědomím prohlásit, že do hloubky zná. Zjišťuje, že kromě klavírů a map to nemůže říct téměř o ničem.

Byl takový odjakživa, anebo ho až vnější okolnosti naučily nelpět na ničem, o co mohl být lusknutím prstů připraven? Vzápětí ale takové vysvětlení odmítá. Nikdo mu přece nemůže – a nikdy nemohl! – vzít všechny ty obtisky světa, které do sebe v průběhu času uložil! Mohl si je promítat, kdykoli a kdekoli se mu zachtělo. A taky že to dělal! Kráčely mu za očima takřka na požádání.

Ale většinou to byly barevné skvrny jen zhruba připomínající tvar nějakého předmětu, rostliny nebo zvířete, jak si je v paměti uchoval. Byly pouhými doplňky situací, které si v hlavě přehrával, nahodilými kulisami. Kdyby je měl ale vyjmout z toho či onoho celku a přesně je popsat, stěží by ze sebe dokázal vypravit pár neurčitých slov.

Minul Jelení příkop. V tuhle hodinu se už dávno topí ve stínu, stoupá z něj chlad. Je to osvěžující. Stejně jako když na něj z průjezdu o pár ulic dál sáhlo ze dvora studené vlhko. Plíseň stoupající ze sklepů. Akáty na Hradčanském náměstí, vybavil si jejich název! Potěšilo ho to. Sjel po rampě na Malou Stranu a už ví, co bude příštích pár hodin dělat.

Věděl to i předtím, ale nechtěl si to přiznat. Věděl to už ráno, když si oblékal čistou košili, když se holil, když si kartáčoval sako, leštil boty a očima se vyhýbal Běle. Připadá si směšný, ale nemůže si pomoct.

Je nedočkavý, žluté odpolední světlo, uvědomuje si, že většina jeho vjemů jsou pouhé odlesky světla, k nimž se vážou jeho pocity. Že tomu tak bylo vždycky.

Akáty na Hradčanském náměstí už bude mít navždycky spojené s rozechvělou nedočkavostí bláhového starce.

Kavárna Mars leží na rohu dvou celkem rušných ulic na pravém břehu Vltavy. Ludvík se posadil na své obvyklé místo. Slunce se opírá do prosklené výlohy, hřeje, ale on pociťuje zklamání. Ještě to děvče nezahlédl. Místo něj se mezi hosty proplétá ta druhá. Je na všechno sama, hosté se netrpělivě otáčejí. I on se ohlíží.

A potom mu před nosem zachřestil kelímek s kostkami.

Jako každý čtvrtek. Vždycky to ale zazní trochu jinak. Minule jako kaštany, když do sebe narazí, dnes jako kostky ledu.

Karel Nechvátal si k Ludvíkovi pokaždé přisedne s takovou samozřejmostí, jako by tu měli spolu domluvenou schůzku. Jako by Ludvík neměl nic jiného na práci, než si s ním hrát. Vypadá snad, že nemá co dělat? Že je osamělý? Ale on není osamělý! A ani se tak necítí. Když umřela Běla, Márynka, drahá jeho sestra, mu řekla: odteď ji budeš mít schovanou v sobě, v takové kapsičce, nikdo nikdy ti ji nebude moct vzít.

A tak si představuje Bělu ve svém břiše, v průhledném váčku dost velkém na to, aby v něm měla všechno své pohodlí. Někdy se převalí z boku na bok jako dítě v pokojíčku matky, někdy ji vidí, jak se směje, a někdy se na něj jen tak dívá a on honem neví, kam s očima.

Ludvík neudělá nikdy nic, co by Karla Nechvátala odradilo, aby se už k němu napříště nehrnul, jako by se po léta důvěrně znali. Nejspíš v tom sotva čtyřicetiletém muži nechce podkopat jeho snahu dělat dobré skutky – Ludvík je přesvědčený, že Karel vyhledává jeho společnost jenom ze soucitu, že se nad ním pokaždé ustrne, když ho uvidí sedět samotného u stolku pro dva s pohledem uvázlým kdesi v dálce.

A tak hází kostky a poslouchá záplavu slov, kterou na něj jeho spoluhráč chrlí. Do nejmenších podrobností mu líčí, co všechno se v jeho krámku naproti za celý den událo. Za tu dobu, co se takhle s Karlem vídá, ale nikdy neslyšel nic, co by stálo za řeč. Jen nudný výčet nezáživných příhod.

Ludvíkovi se občas mihne hlavou, že to může být i jinak. Že osamělým se ve skutečnosti cítí jeho spoluhráč, přestože je o tolik let mladší. Že dobrý skutek dělá vlastně on, když s ním hraje a poslouchá jeho žvanění anebo to aspoň předstírá.

Ale takovou myšlenku pokaždé rychle zažene a aspoň chvíli se snaží soustředit na to, co mu jeho společník říká. Nakonec v těch řečech začne nacházet půvab. Poezii, řekla by Běla a očima by se přisála ke Karlově kulaté tváři. Je omezený, nevzdělaný, a přece umí mluvit, copak to neslyšíš? pošeptala by mu do ucha.

Ludvík prohrává jednu partii za druhou a v duchu se baví tím, že ta halabala vršící se slova doprovází hudbou. Karel Nechvátal, aniž to tuší, se stává libretistou. A Ludvík komponistou. Jak by ten melodram měl nazvat? ptá se Běly a ona mu napoví: Trampoty obchodníkovy.

Za celý týden neprodal nic, vůbec nic, takhle ten obchod neutáhne, potřebuje finanční injekci, sotva zaplatí elektřinu, a to půlku žárovek odšrouboval, netopí a činži má za hubičku! zpívá tenor Nechvátal a pod hlavní melodií burácejí bubny, trombony a rohy. Ale copak to může zavřít? Děda by se otočil v hrobě. Jemu to sebrali násilím a on by se toho jen tak vzdal? Ozval se mu jeden člověk, má zájem stát se jeho společníkem, prý má tolik peněz, že by jimi mohl vytapetovat celý krám, a to ve dvou vrstvách. Tak ať vytapetuje! No nemám pravdu, pane Vajner? Árie dozněla a Ludvík hází dál kostky a prohrává. „Neštěstí ve hře, štěstí v lásce!“ utěšuje ho Nechvátal a uštěpačný pohled říká: Už jsem vás stejně dávno prokoukl, proč tady celé dny vysedáváte, vy jeden! A nabídne mu jablko, má jich plnou tašku, zatřásl stromem v zahradě u tchána, vitamíny, jen ať si nabídne, aby byl při síle! Karel si Ludvíka dobírá, ale jemu to nevadí. Zahryzne se do ovoce a potom už jenom vnímá prostupující blaho – zahlédl ji! A to mu stačí ke štěstí. Nic víc, nic míň.

Koutkem oka vidí, jak obsluhuje hosty: bezděčný pohyb ruky, skloněná hlava a světlé vlasy padající do tváře. Něčemu se směje. Host, nad nímž stojí, se taky směje. Zastavuje se u dalšího stolku. Píše objednávku. Píše levou rukou!

Cítil to samé, když kdysi potají pozoroval Bělu? Ne, to bylo docela jiné! Protože každý den chtěl víc. Byl nedočkavý. A velmi neskromný. Podala mu prst, a on chtěl celou ruku. Ale teď nechce skoro nic. Jen být poblíž a občas ji koutkem oka zahlédnout.

Podobá se něčím Běle? Nemůže najít jediné pojítko. Snaží si vybavit, když bylo Běle dvacet. Je Máše ale vůbec dvacet? Dávno už ztratil odhad na věk. Mladí jsou mladí. A staří jsou staří.

„Konečně jsem u vás,“ slyší Mášin hlas a Běla se dusí smíchy, takhle pitomý přízvuk ještě neslyšela. Odkud je ten poklad? Z Užhorodu? Byla tam kdysi, jako dítě, domy tam vypadaly jako v Dejvicích, ne všechny, samozřejmě. Jak vypadá to děvče?

Máša se naklonila nad Ludvíkem, zahlédl pár zlatých chloupků v podpaží, to by mohlo Bělu obměkčit, nikdy se neholila, ovšem ona to nepotřebovala, měla je skoro bílé, neviditelné, a kromě toho nikdy nenosila šaty bez rukávů. To děvče má šaty bez rukávů? Máša položila na stůl dvě sklenice.

„Tak jako obvykle?“ pozdvihl číši Karel.

„Ano… Na Mášu! Na její krásu a mládí!“

Oba muži připili na Mášino mládí a krásu a obrátili do sebe panáky.

Toho dne jich Ludvík do sebe obrátí ještě celou řadu. Dokud Ludvík nebude moct pozorovat Mášu, jako by seděl v měkkém fotelu v divadelní lóži, z níž sleduje to nejvzrušivější představení.

Ivan si pořád až moc dobře pamatuje obrovský příliv nových slov, která se mu zasekávala do hlavy nejdřív jako jednolitá masa zvuků, z níž se až časem začaly vyčleňovat kratší úseky. Dodnes baví společnost výrazy jako Tesůrukua? Tekon? Žežamevyankonkomtua! Čemuž by v překladu asi nejlépe odpovídalo: Sihluchejneboco? Siblbej? Vživotěsemnevidělblbajakosity!

V té době ale netušil, co ty zvuky znamenají, a tak se dál usmíval na děti, které na něj křičely a přitom si klepaly na čelo a dělaly všelijaké další posunky. A on se jenom usmíval, jak mu to matka poradila – usmívej se a zbytek už přijde sám. A vlastně měla pravdu.

Těch prvních pár dní, týdnů, snad i měsíců na druhé straně zeměkoule se do něj vrylo natolik, že se dodnes budí děsem, že až do konce života bude muset čelit záplavě nesourodých skřeků, které se ne a ne obalit významem. Když dorazili do Québeku a matka našla jejich první podnájem, v pěkné čtvrti, kde se ulice jmenovaly po nejrůznějších stromech, oni bydleli v Topolové a hned pod nimi byly ulice Borová, Javorová a Dubová, to se ovšem dozvěděl teprve až mnohem později, v té době pro něj ty názvy představovaly jen pouhé shluky písmen poskládaných k sobě podle neznámého klíče, když se tedy konečně usadili za jejich prvním stolem v zámoří, myslel, že aspoň tam bude moct dál používat jejich starý jazyk.

Ale matka se k jejich mateřštině zachovala macešsky – jako když se matka rozhodne odstavit od prsu pachole, jeho matka ho odstavila od mateřského jazyka.

Nic nepomohlo, že se vztekal, dupal a křičel na ni ta nejsprostší slova, která si ze starého domova přivezl, anebo se ji naopak snažil obměkčit těmi nejsladšími slovními spojeními, Zora zůstávala neoblomná a odpovídala mu jenom francouzsky.

Jako když se nezalévá rostlina, jako když se nehnojí keř, jeho starý jazyk mu v ústech doslova hynul. A on nevěděl, jak ho zadržet. Jen tušil, že řeč se musí čas od času aspoň na chvíli uvést do provozu, jazyk rozpohybovat. A tak, jakmile se naskytla příležitost, si odříkával slova, která mu přišla na mysl. Matka mu občas dovolila jít samotnému ven. Dodnes si pamatuje, jak pospíchal, aby jí zmizel z dohledu a konečně mohl začít mluvit česky nahlas.

Jako pomatený obcházel kolem dokola blok domů a drmolil pro sebe všechno, co mu přišlo na mysl. Přehrával si kousky rozhovorů, které mu bůhvíproč utkvěly v paměti, obraty, které zaslechl v pražských tramvajích, ve škole, na zahradě jejich domu nebo v konzumu na konci ulice – Ivánku, Ivánku, proboha kde ses to tak zřídil? V pátek čekáme zboží, zkuste se zeptat. Tady o tom, prosím tě, nemluv! Zahraješ si se mnou kuličky? I zdi mají uši! Sehnala jsem telecí. Ty jsi tele a já fón, dohromady telefón. Bylo, nebylo, za devatero horami, za devatero řekami. Dones toho netopýra soudružce Malichové do kabinetu. Nechtěl by sis jít hrát ven?

Teprve až tak za půl roku, za rok, kdy všechny ty nesrozumitelné zvuky dostaly konečně řád, kdy každý z šumů nabyl svou přesnou funkci a význam, začal mluvit francouzsky. A matka zase česky. Snad vycítila, že je mu čím dál nepříjemnější přízvuk, kterého se nikdy nezbavila, že se stydí za její gramatické chyby a trpí, když se jako opička snaží napodobovat melodii řeči té či oné sousedky. Anebo jen splnila, co si předsevzala – Ivanovi narostl nový jazyk, ten starý ho už nemohl ohrozit, takže se mohli zase vrátit k češtině.

Doufal, že si matka za první nebo druhý plat pronajme klavír a přestane vysedávat u okna, strnulá, jakoby zchromlá, s pohledem upřeným kamsi do neznáma. Tu její letargii přičítal vypětí, ve kterém poslední době žili – opouštěli Čechy velmi komplikovaným způsobem.

Ještě dnes slyší, jak ho matka zapřísahala, aby na hranicích přestal škemrat, protože se chtěl vrátit domů. Dodnes vidí matčin jakoby zamrzlý pohyb ruky, kdy se zřejmě rozhodovala, jestli si s sebou vezme svůj starý plášť do deště nebo zimník s kožešinovým límcem – nakonec do kufru hodila dva páry hedvábných punčoch.

A potom si vzpomíná, jak jeli vlakem. Pořád vidí klikatící se potok podél trati, meandry vody lemované vrbami. Matka skoro nepromluvila, jen očima visela na skle, a on nic netušil. Kdyby věděl, co chystá, možná by se na krajinu za oknem díval pozorněji, možná by se mu oči leskly stejně jako jí, možná by na první zastávce vyskočil.

Ale on netušil vůbec nic. Myslel, že ji zase doprovází na nějakém tom jejím zájezdu. Brávala ho s sebou pokaždé, když měla vystoupení mimo Prahu. V té době hrála několikrát do měsíce, i v těch nejzapadlejších městečkách, kdekoli jí postavili klavír nebo pianino a zaplatili cestovní výlohy. Brala to jako osvětu, říkala se smíchem, a taky celkem slušný zdroj obživy, párkrát hrála dokonce v tělocvičně bývalého Sokola, ve stodole, a taky pod širým nebem. Někdy na ni přišlo jenom pár lidí, ale jí to zřejmě nevadilo, pokaždé hrála s plným nasazením, a někdy snad i líp než v bůhvíjak vyhlášeném koncertním sále. Snad proto, že tam seděl on. Pokaždé tam seděl, na přístavku vpravo, aby jí viděl do tváře, nohama houpal jako metronom, v těsném sáčku, na konci ji zaplavil ovacemi, dlaně spálené, jak jimi o sebe třískal, hlas ochraptělý všemi těmi bravo.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ladič.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.