The Unpleasant Poet

Copyright © C. D. Payne, 2017

Translation © Naďa Funioková, 2017

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2017

ISBN epub 978-80-7565-263-8

Jen tak z fleku mě napadají hned čtyři důvody, proč chlastám.

Za prvé, jsem kreativní člověk, a všecko, co vyplodím, až znepokojivě nesplňuje mý očekávání. Alkohol pomáhá neutralizovat pocit zklamání.

Za druhé je tu můj zjev. Jsem vysokej, plešatej a nosím brejle se sklama tlustýma jako popelníky. Na fotkách vypadám jako sériovej vrah na útěku. Nebo laboratorní asistent doktora Mengeleho. Dřív jsem prohlašoval, že trpím předčasným ústupem vlasů, ale teď, když je mi osmatřicet, nepředstavuje má plešatost žádnou velkou výjimku. Moje holá kebule patří k těm blyštivejm kabošonům, který snad ani nedokážou udržet jedinej vlásek. Protože mám skla brejlí tak tlustý, ani se neobtěžuju s nějakejma fajnovejma rámečkama. Kupuju si takový ty nounejm černý, jaký nosí Clark Kent.

Za třetí jméno. Mý prostřední je Daniel. Danny Nixon, takhle mi říkají. Můžete hádat, jak zní mý křestní jméno, dám vám jeden pokus. Fotřík, skalní republikán, vždycky neochvějně zastával názor, že to byl na jeho hrdinu děsnej podraz, když ho donutili abdikovat. Ne, nejsme pokrevně spřízněný. A jo, uvažoval jsem, že si ho dám změnit. Představovalo by to ale až moc námahy. A navíc už jsem si na to jméno vlastně zvykl. Tak nějak se ke mně hodí.

A konečně, piju, abych se vyrovnal se stresem, kterýmu jsem neustále vystavovanej. Vemte si třeba ten incident pár týdnů před Vánocema 2016. Ještě s jedním chlápkem ujíždíme pozdě v noci po prázdný silnici na odlehlým předměstí San Franciska. V kufru mýho auťáku leží mrtvola. Aspoň doufám, že je dotyčnej mrtvej. Mám určitý pochybnosti. Ten borec, co řídí, vypadá neuvěřitelně klidně. Nervy z ocele. To já jsem na druhou stranu totálně rozhozenej. Studenej pot, třesavka, srdeční tep někde na úrovni kolibříka. Můj život je jedno fiasko za druhým. Je naprosto jasný, že zoufale potřebuju pořádnýho frťana.

První kapitola

Pěkně od začátku

Září 2016

Dovolená! Šinu si to do Tahoe ve svým novým fáru, Chrysleru Cordobě z osmasedmdesátýho. Možná si ten model pamatujete. Můj má ale na sedadlech látkový potahy, ne tu fajnovou „korintskou kůži“, co v televizních reklamách opěvoval Ricardo Montalban. (Můj předchozí auťák, AMC Rambler z osmasedmdesátýho, nutně potřeboval součástku, která jednou provždy zmizela z týhle planety.) Líbila se mi barva tý cordoby (světle hnědá, místy oprýskaná) a fakt, že vinylová střecha se nahoře odlupovala. Když už je člověk jednou plešatej, říkal jsem si, tak proč to nepojmout důsledně? Cenu jsem usmlouval na dvanáct stovek na dřevo. Jenom samotný ty obrovský chromový spinnery by stály minimálně tolik. Takže je to, jako bych ten auťák dostal zadara nádavkem.

Jezdím výhradně v autech z osmasedmdesátýho, roku mýho narození. To samý platí i pro nákup sterea a dalších spotřebičů, ačkoli když mi moje stará trinitronka odešla do věčnejch lovišť, udělal jsem u telky výjimku.

Jeden můj známej, co se snaží stát básníkem, napsal o mým novým auťáku následující verše:

Dannyho cordoba

Šerý přízrak dávnověku

Super fáro od Chryslera

Parádička za pár šupů

Takhle voní disko éra

Pod kapotou motor duní

Šlape líp, než by se zdálo

Čtyřicet let na výsluní

Se však na něm podepsalo

Sání rezne, lak se ztrácí

Brzdit žádná laskomina

Je to celé, přiznejme si

Nablýskaná rachotina

Achich ouvej, špatný zprávy. Zapalovač cordoby nefunguje. Tohle je v případě přibližovadla Dannyho Nixona naprosto zásadní nedostatek. Ani se mi nechce věřit, že když jsem auťák obhlížel, zapomněl jsem ho zkontrolovat. Jasně, můžu použít normální zapalovač, jenže takhle celej ten manévr vypadá o moc míň frajersky, než když si připalujete chesterfieldku od do ruda rozžhavený cívky. Rozhodně problém, na kterej se musí můj mechanik urgentně vrhnout, jen co se vrátím. Sakra, tohle si skoro říká o okamžitý tísňový volání do AAA.

Když jsem dorazil do Tahoe City, chcalo jak z konve. Déšť mi nevadí. Pro auťák je to jako voskování zadara. Kov hnedka přímo září. Světlehnědá cordoba se po dešti leskne tak, že už snad o moc líp ani vypadat nemůže. Zarezervoval jsem si pokoj v motelu Durango. Už jsem se tam kdysi ubytoval a našel jsem v Gideonově bibli zapomenutej stodolarovej pokerovej žeton z kasina Harrah’s. Tenkrát jsem se ocitl náboženskýmu vytržení asi tak nejblíž za celej svůj život. Děsná škoda, že ten bazén ve tvaru ledviny už zasypali. Dalo se tam kecat s holkama a přitom pěkně zblízka obhlížet nabízený zboží. I když momentálně by bazén moc povyražení stejně nenabídl, jelikož je něco kolem deseti stupňů a furt cáká. V rádiu říkali, že v noci nám bude možná i trochu sněžit. Je ještě pořád půlka září, nebo jsem se někam propadl časovou průrvou?

Tenhle motel mám rád, protože stojí hned vedle obchodu s chlastem. A nenabízí žádnej výhled na jezero, kterej by vyšrouboval cenu. Zdejší ošuntělý pokoje laděný do kovbojskýho stylu mají za sebou bohatou minulost. Klidně se můžete vsadit, že jenom tahle matrace zažila nějakejch deset tisíc výměn pohlavních informací. Tady se rozhodně ukládáte na posvěcenou půdu. Akorát povlečení trochu smrdí.

O tři dny později. Do kasina jsem se ještě nedostal. Zůstávám zalezlej v Durangu, liju do sebe Jacka Danielse, hulím chesterfieldky a celej den čučím na bednu. Je to až neskutečný, o jakou fůru zábavy každej den přicházím, protože jsem v práci. V příštím životě se hodlám vrátit jako znuděná předměstská panička. Jenom já, telka, flaška ginu, poněkud zanedbávanej vysavač a komatózní harant v postýlce. To si pište, že budu mít celej den pracku v gaťkách a budu udržovat pícku pěkně v pohotovosti a doruda rozžhavenou. A až si přijde kluk, co roznáší noviny, pro peníze, svedu toho hošíka někde mezi Riskuj a Milionářem.

Konečně jsem se dohrabal do sprchy, oholil se a šel obrazit pár svejch oblíbenejch barů. Vyhýbám se podnikům, před kterýma stojej řady nablejskanejch harleyů. Může se vám stát, že si klidně klábosíte s nějakou slibnou kostí a že je to holka některýho motorkáře, zjistíte pozdě. Naštěstí je dneska spousta těch dam samá kérka, takže se dají snadněji identifikovat. Tohle je běžný dilema všech provozovatelů putyk čtvrtý cenový: lákavý ceny chlastu versus riziko, že budete potřebovat nákladnej dentistickej zákrok, až vás některej z těch svalovců sejme.

V barůvce U sierraského balvana postávala na konci pultu osamělá ženská. Dovolila mi, abych jí koupil sherry.

„Kde máte klobouk?“ zeptala se, když jsme si štrngli. Já zůstal věrnej bourbonu.

„Žádný nenosím. Mně déšť nevadí.“

„Jste cítit jako můj bývalý.“

„Jak to?“

„Taky kouřil chesterfieldky.“

„Fíha, takže vy poznáte značku cigaret, co člověk kouří, jenom podle pachu?“

„Akorát u chesterfieldek. Překvapuje mě, že nejste spíš v Nevadě, když je to odsud coby kamenem dohodil. Tam můžete hulit přímo v baru.“

„To je pravda. Jenomže to bych musel jet zpátky potmě a po zrádných horských silnicích. Nerad bych si nabořil svýho veterána, Chryslera Cordobu.“

„Nejste náhodou Ricardo Montalban v přestrojení?“

Tím se to potvrdilo. Byla starší, než jsem si myslel. Evidentně čučela na telku už v sedmdesátkách. K čertu s těmahle nuzáckejma barůvkama a jejich mizerným osvětlením.

„Kéž by. Jmenuju se Danny.“

„To je zvláštní. Vypadáte spíš na Richarda.“

Poněkud zneklidňující poznámka. „Fakticky? Jak vás to napadlo?“

„Skoro bych na to přísahala. Já se jmenuju Barbara.“

„Těší mě, Barb. Čím se živíš?“

„Učím třetí třídu.“

„Vážně? Takže cpeš od časnýho rána osmiletým capartům do hlavy dělení se zbytkem?“

„V podstatě jo. A taky hláskování složitých nových slov jako excelentní a fascinující.“

„A je to excelentní a fascinující?“

„Co myslíš ty, Ríšo?“

„Jsem Danny.“

„Když to říkáš.“

„Je v tom tvým džobu nějaká šance na kariérní postup? Máš ambice jednoho dne učit čtvrťáky?“

„Ne, pokud do toho budu mít co mluvit. Čím se živíš ty, Ricardo?“

„Dělám do počítačů. Od rána do večera nalepenej na monitor. Můj život začíná být rajcovní až po pracovní době.“

„Ale? Takže ve volným čase si přivyděláváš jako polykač ohně? Vystupuješ s jedovatými hady? Jsi jeden z těch pitomců, co skáčou z vysoký skály ve veverčím oblečku?“

Zasmál jsem se. „Bavíš mě. Fakticky.“

„Kéž bych mohla říct to samé o tobě, Mazaný Dicku.“

Škubl jsem sebou, když najednou zazpívala „Jakpak je dnes u nás doma? Jestlipak ti v kládě hučí zas?“ na melodii toho songu z Divotvornýho hrnce.

„Sakra! My už se někdy setkali?“ zeptal jsem se.

„Co tím myslíš?“

„Vlastně nevím. To mi pověz ty, Barb.“

„Před třemi lety. Stejný bar. Jiný stoličky. Tys pil vodku s tonikem, jako by hrozil celosvětový nedostatek.“

„V tý době jsem byl ve vodkový fázi. Teď už se toho alkoholu ani netknu.“

„Pořád táboříte v Durangu, pane Nixone?“

„Chápu. Nedělali jsme snad náhodou, ehm, však víš co?“

„Tak ty si nevzpomínáš, jo? To není zrovna lichotka. My ženy se rády oddáváme iluzím, že jsme aspoň maličko zapamatovatelné.“

„Promiň, krásko. Celé naše setkání mi muselo nějakým nedopatřením vypadnout z paměti. Jak daleko jsme zašli?“

„To bys ani nechtěl vědět.“

„Rád bych ti to vynahradil, Barb. Jsem teď vcelku střízlivej. Pan Po všech stránkách s mírou. Co kdybychom se vrátili ke mně do motelu a začali psát historii znovu od první stránky?“

„Předpokládám, že máš v úmyslu začít na posteli. Je mi líto, pane prezidente, druhá šance nebude. Pořád máš problém s výkonností?“

„Ježíš, já musel být děsně zkárovanej, že si nepamatuju kočku jako ty. Ujišťuji tě, krasavice, že dneska večer žádný takový problém nenastane.“

„Sakra. Děsná škoda, Ríšo, že se to ani jeden z nás nedozví najisto.“

Načež do sebe na jeden zátah kopla svůj drink a odkráčela pryč. Sakra, zezadu vůbec nevypadala špatně. Nejspíš jí nebude o moc víc než pětačtyřicet. Navrch měla pěkně macatý kozy. A když ji člověk svlíkne, možná pořád voní po křídě a voskovanejch podlahách ve třídě.

Prosím, paní učitelko, naučte mě milovat!

Kéž by.

Druhej den odpoledne jsem posnídal v restauraci U líného lasa naproti přes ulici. Jelikož devadesát procent kalorií čerpám z chlastu a nikotinu, jídlu moc nedávám. Je to vlastně docela hospodárnej životní styl (pokud se teda držíte lacinejch značek) a člověk šetří zuby. Vytasil jsem na servírku svůj nejpodmanivější úsměv, jenže ona pro mě ve svým arzenálu žádnej nenašla. Snubák na prstě neměla, ale v dnešní době stejně všichni žijou na hromádce. Jediný lidi, co se grilujou dřív, než je na cestě první děcko, jsou gayové a příslušníci anglický královský rodiny.

Ten můj známej, co se urputně touží stát básníkem, zpracoval toto téma následovně:

Moderní manželství

Manželství je v dnešní době už totálně out

Všude kolem spousta krásek

Nečekaných letmých lásek

Kdo by se hnal do chomoutu, leda ňákej skaut

Panenství už netáhne, to každá holka ví

V kostelech je pusto prázdno

Mravokárci padli na dno

Proč podléhat výčitkám a nebýt prostě sví

Každý touží po rozkoši bez zbytečných gest

K čemu prsten, závoj, hosti

Chceš-li sexu do sytosti

Nemusíš se zrovna vydat po nejdelší z cest

Druhá kapitola

Byla tu, není tu

Večer jsme se ve stejnou chvíli srazili u motelovýho výrobníku ledu s nějakou starší ženskou. Galantně jsem jí dal přednost.

„Můžu se vás na něco zeptat?“ nadhodila, zatímco si plnila plastovej kyblík.

„Proč by ne.“

„Vy děláte pasáka?“

„Ježíš, jak vás to napadlo?“

„Viděla jsem vás jet v tom starém autě s obscénními koly.“

„Těm se říká spinnery. V ghettu se kvůli takovejm prvotřídním parádičkám lidi dennodenně vraždí. Sorry, ale pasák nejsem.“

„To je vážně škoda. Doufala jsem, že z vás vytáhnu, jak to děláte, abyste donutil holku postávat na rohu, prodávat své tělo každému, kdo jde náhodou kolem, a pak vám odevzdat všecky peníze.“

„Myslím, že to nějak souvisí s charismatem.“

„Pchá,“ ušklíbla se.

„Pořádám v pokoji večírek pro jednoho,“ řekl jsem. „Nechcete se přidat?“

„Mám za sebou fakt náročný den, mladíku. Ale nerada piju sama. Co podáváte?“

„Bourbon.“

„Fuj. Přinesu si vlastní flašku. Dejte mi minutku, ať se trochu upravím.“

Když dorazila k mejm dveřím, vypadala v podstatě stejně. Měla na sobě bílou halenku a károvanou sukni jako obstarožní školačka z katolický školy. Nesla si skotskou značky, o jaký jsem nikdy dřív neslyšel.

„Zůstanu jenom v případě, že vypnete tu blbou televizi,“ prohlásila.

„Žádnej problém,“ odvětil jsem, popadl dálkovej ovladač a bednu vypnul. „To je nějaká drahá jednosladová?“

„Ani náhodou. Je to originál Walgreens. Normálně nejsem žádná násoska, ale ten dnešek byl fakt katastrofa. Opustil mě manžel.“

„Tak to mě mrzí.“

„To nebyla ta katastrofa. Dal mi sbohem už přede dvěma roky. Kam si mám sednout?“

„Na postel.“

„Fajn, vezmu si židli. Nepřišla jsem sem na nějaký techtle mechtle. To si můžete rovnou vyhnat z hlavy. Jsem dost stará, abych mohla být vaše matka.“

„Jasně. Jmenuju se Danny.“

„Mně můžeš říkat Margot. Moje pravý jméno je podobný.“

„Nechceš mi povykládat o tý katastrofě, co tě postihla, Margot?“ řekl jsem a nabídl jí čistou sklenku.

Nandala si do ní led a štědře ho zalila obsahem svý flašky. „Manžel mě opustil kvůli mladší ženský. Takový věci chlapi dělají. Měli by je za to rafinovaně mučit a pak střílet, ale smířila jsem se s tím. Posunula jsem se dál. Začala jsem si dopisovat s jedním chlápkem tady odsud. Já bydlím v Reddingu. Přesvědčil mě, ať sem za ním přijedu, že spolu podnikneme výlet a budem pozorovat ptáky.“

„Jako rande?“

„Jasně že jako rande. Nejela jsem víc jak tři sta kilometrů jenom proto, abych čuměla na nějaký nudný horský opeřence. Přes internet vypadal moc sympaticky. Podobný zájmy, pokrokový politický názory a tak vůbec.“

„Poslal ti svoji fotku?“

„Jo. Na jeho vzhledu nebylo nic odpudivýho. Nebo jsem si to aspoň myslela.“

„Tak co se stalo?“

„Dorazila jsem sem a z toho chlapa mi po těle naskákala husina. Měla jsem na něj přímo brutální útrobní reakci. Ani jsem nemohla zdrhnout dost rychle. Snažila jsem se chovat slušně, ale rozhodně jsem prohlásila, že výlet nepřichází v úvahu. Skočila jsem do auta a fičela si to pryč, jako by mi za patama hořelo. Naštěstí jsem mu neprozradila jméno svýho motelu.“

„A čím tě vlastně tak odpuzoval?“

„Byl to jenom pocit. Ale zato okamžitý a děsně silný. Úplně mi z něho mravenčilo po těle. Třesu se, jen když si na to vzpomenu.“

„Jasně, chápu, co tím myslíš. Já na lidi občas působím stejně. Většinou na ženský.“

„Já z tebe, Danny, zatím tenhle dojem nemám. Ty máš teda ale fakticky tlustý skla. Nejspíš budeš slepej jako netopýr.“

„První brejle jsem dostal, když mi bylo devět. Byl to pro mě dost šok, když jsem zjistil, že mají stromy taky jednotlivý listy. Do tý doby jsem si myslel, že to jsou velký střapatý koule, něco jako zelená cukrová vata.“

„Tvoji rodiče to pěkně zanedbali, že ti nenechali vyšetřit oči dřív. Co tě vůbec přivádí do tohohle žalostného laciného motelu?“

„Dovolená. Napadlo mě, že bych si trochu zagembleřil, ale většinu času jenom čučím na bednu a chlastám.“

„Takže jsi deprimovaný alkoholik s obscénním autem. Jsi ženatý?“

„Ne, a nejspíš ani nikdy nebudu.“

„Taky dobře. Aspoň ušetříš nějakou nešťastnou chudinku tragického osudu.“

„Jo, určitě bych ji po čase vyměnil za nějakej mladší model.“

„Samečci našeho živočišného druhu jsou až příliš nespolehliví, než aby bylo o co stát. Byls vůbec někdy zamilovaný?“

„Vlastně ani ne. A co ty?“

„Jistě. Manžela jsem milovala celým srdcem. Krysa jedna.“

„No, aspoň můžeš říct, že sis to někdy prožila. Nějaký děcka?“

„Obvyklá parta nevděčníků, co se rozprchla do světa. Co děláš, když zrovna nepiješ a nekoukáš na bednu? Nějaké koníčky?“

„Snažím se balit ženský.“

To ji pobavilo. Srdečně se rozesmála, až si rozbryndala pití.

„Co ti na tom přišlo tak vtipnýho?“ zajímal jsem se.

„Jenom mi to k tobě nějak nesedí, Danny. Určitě je to stejně dobrý koníček jako kterýkoli jiný. A slavíš přitom úspěchy?“

„Přijdu si na svoje. Překvapilo by tě, kolik se po světě dneska potlouká zoufalejch ženskejch.“

„Ne, to by mě nejspíš nepřekvapilo. Ani v nejmenším. A daří se ti ty zoufalé nešťastnice dostat do postele?“

„Občas. Nasadím osobní šarm a už to jede.“

„Úžasné. A tyhle úspěchy slavíš už na prvním rande?“

„I takový věci se stávají. Rozhodně je to můj cíl.“

„A baví tě to dělat s někým, koho vůbec neznáš?“

„Jasně. Proč ne? Rozmanitost je kořením života.“

„Takže žádné trapné rozpaky, když vášeň vyprchá?“

„Obvykle ne.“

„Ona si pevně tiskne prostěradlo k ňadrům, když si běží pro podprsenku, zatímco ty se snažíš zakrýt ulepené a teď již ochablé mužství.“

„To má být otázka, Margot?“

„Tahle situace ti vrásky nedělá?“

„Ani ne. Podle mě sex prolamuje ledy.“

„A jak se s těma ženskýma vlastně seznamuješ? Připojíš se na internet a probíráte společný zájmy?“

„Ne. Setkávám se s nima ve skutečným světě. Měly by hned od začátku vědět, co jim můžu nabídnout v oblasti zevnějšku. Nejsem zrovna Paul Newman.“

„Mohl bys být docela k světu, Danny, kdybys omezil ten chlast, nechal kouření a občas se umyl.“

„Pro boha svatýho! Proč bych měl něco takovýho dělat?“

„To je pravda, proč? Tu moji poslední poznámku si můžeš škrtnout.“

„A co ty, Margot, mělas nějaký rande kromě tý katastrofy s odpudivým pozorovatelem ptáků?“

„Jedno v Reddingu. Domluvila mi ho kámoška. Docela sympaťák, ale nebyl to můj typ. Pardon, ale na čtverylku v domově důchodců mě fakt neužije.“

„Třeba by to nebylo až tak hrozný. Mohlas tomu dát šanci.“

„Jasně. A ty by ses mohl dát k anonymním alkoholikům a kompletně změnit život.“

„Tušé. Nepotřebuješ do pití ještě trochu ledu?“

„Ne, už odcházím, než upadnu do bezvědomí. Ještě bych se mohla stát další obětí tvého koníčka. Díky za povídání. Pokud budeš mít někdy cestu přes Redding, na návštěvu se prosím nezastavuj.“

„Tím si můžeš bejt jistá, Margot. Doufám, že potkáš nějakýho milýho chlapa. Jsou támhle venku.“

„Jasně. Většinou hnípaj na místních hřbitovech. Opatruj se, Danny.“

„To víš že jo. A dík za ten nápad s pasením holek. Když už mám jednou odpovídající frajerský fáro, moh bych to zkusit.“

„To rozhodně udělej, Danny. Určitě je to lepší způsob, jak si vydělávat na živobytí, než práce.“

Byla tak milá, že mi tam nechala způlky plnou flašku. Obvykle se držím bourbonu vyšší kvality, ale zkusil jsem si loknout trochy tý její nounejm skotský. Už jsem pil horší. Možná teď budu chodit do Walgreens nakupovat víc než jenom protiplísňovej krém a kondomy.

Když se bourbon i většina skotský vypařily, zkusil jsem poosmnáctý zavolat svý holce Kimberly. Začínám mít nepříjemnej pocit, že se na mě snad vykvákla či co. Nereagovala na mejch sedmnáct předchozích telefonátů, a to včetně vzkazu z předchozího týdne, kdy jsem ji prosil, aby se mnou jela do Tahoe. Když měla minulej měsíc narozeniny, bůhvíjaký naděje si nedělala, ale ten mixér z druhý ruky (objevenej v jednom vetešnictví) už byl asi trochu přes čáru. No dobře, podstavec byl prorezlej a sklo na pár místech odštípnutý. Jenže já prostě nesnáším, když holka nemá mixér. No řekněte, co je to za večírek, pokud jí schází odpovídající vybavení, aby mi připravila pořádnou margaritu?

Bejvaly časy, kdy Kimberly pronášela nenápadný poznámky o prstenu. Uvědomuje si ta ženská vůbec, že manželství je nafurt? Fajn, já už to mám sám se sebou na doživotí, ale nechápu, proč by si mě chtěl pověsit na krk i někdo další. Ten rezavej mixér byl vlastně nakonec možná chytrej tah.

Jako obvykle jsem se dostal akorát na Kimberlyin záznamník. Sdělil jsem jí, že se nacházím v Tahoe City s novou přítelkyní Margot. A vyjádřil jsem naději, že si užívá ten mixér, poslední model vyrobenej v USA, kterej bude míchat koktejly ještě dávno potom, co ona už bude pod drnem. Pak jsem zhasl světlo a zalezl do postele.

Dneska po ránu pět cenťáků rozbředlýho sněhu, a já nemám sněhový řetězy. Dobrá výmluva, proč zůstat zalezlej na cimře a čučet na bednu. Pokaždý prošvihnu koblihy a kafe zdarma, co nepříliš ochotně servírujou k snídani ve vestibulu Duranga. Když jsem se tam dneska dohrabal, zbyly akorát drobky a prázdnej kávovar. Koupil jsem si v krámu s chlastem mraženou pizzu, která se skvěle hodí k Jacku Danielsovi. Ohřál jsem si ji v mikrovlnce, kterou neonovej nápis na přední straně inzeroval coby „kuchyňku“. Její kámošku miniledničku, která se klepala jako pudl, když potřebuje vyčůrat, jsem pro jistotu vytáhnul ze zásuvky. Úplně jsem zapomněl, jak moc miluju feferonky. Vždycky jsem sloupnul vrstvičku sejra, namočil do bourbonu, položil na jazyk a vychutnával. Tomu říkám dovolenková slast. Jako hostie mýho vlastního soukromýho náboženství.

Mám novinu: do pokoje vedle se někdo nastěhoval. Žena, bez doprovodu, nijak zvlášť stará nebo tlustá, jezdí v priusu. Okamžitě si zapnula televizi a pak zamířila do obchodu s alkoholem. Že bych natrefil na spřízněnou duši? Nejspíš ne, vzhledem k jejímu vkusu na přibližovadla. Ale co, rozhodně stojí za pozornost.

Když sníh roztál, udělal jsem si v rámci prevence proti zácpě procházku k jezeru, který se v pozdně odpoledním slunci zachvívalo zářivou turistickou modří. Je to nevětší přírodní jezero ve státě, i když většinu břehu si uzurpuje Nevada. Seděl jsem na pláži, nasával posilující vitamín D a přitom si tu a tam přihnul z placatky. Tato je mazaně maskovaná za velkej mobil. Tohle je fakticky Zlatej věk tajnejch alkáčů. Bohužel jsem prošvihnul Zlatej věk kuřáků. Ten skončil v den, kdy v naprostým rozporu s americkou ústavou zakázali tabákový reklamy v bedně.

Ve stavu dokonalé anestezie jsem začal klímat. Mírumilovně jsem tam podřimoval, dokud mě nějakej pitomej holub nezačal klovat do palců na nohách, nazutejch naboso v sandálech. Proč se tihle ptáci, jinak obyvatelé městskejch slumů, potloukají kolem mýho alpskýho jezera? A kde jsou sakra hejna orlů, který by si na tak snadný kořisti určitě rádi pošmákli?

Když jsem se vrátil, stála moje nová sousedka venku na parkovišti a obdivovala moji cordobu.

„Je z osmasedmdesátého,“ informoval jsem ji s hrdým úsměvem ve tváři. „Vně umístěná kola se během jízdy otáčejí zcela nezávisle a vytvářejí fascinující optické efekty.“

„Bude vás stát majlant nechat opravit tu vinylovou střechu,“ odvětila neutrálně. Takhle zblízka byla až děsivě krásná. Oči dva zářící topasy. Pleť jak orosený lístky růží. Bez nejmenších pochyb zcela mimo moji ligu.

„Plánuju generálku, hned jak se vrátím,“ zalhal jsem. „Nechám toho krasavce vyšperkovat. Vy jste tu na dovolené?“

„Za prací. Dělám pro odbor péče o vodní zdroje.“

„No, ve zdejším jezeře jsou vody miliony litrů.“

„Víc než sto padesát kubických kilometrů,“ upřesnila. „Je to druhé nejhlubší jezero ve Spojených státech.“

„Vskutku impozantní,“ odpověděl jsem. Nijak jsem netoužil, aby se rozvášnila a začala mi líčit to nejhlubší. Namísto toho jsem nadhodil: „Máte nějaké plány na večeři? K smrti nerad jím sám.“

Věnovala mi jeden z těch dlouhých hodnotících pohledů, jaký ovládají výhradně baby. Doufal jsem, že jí ze mě po tý dokonalý pleti nenaskočí husina.

Pokud mám přiznat barvu, nikdy jsem si tak docela nezvykl na ten náhlej výraz děsu a paniky, co se vždycky rozhostí ve tvářích ženských, který pozvu na rande. To nejlepší, v co můžu doufat, je nerozhodnost smíšená s mírným odporem. Připomněl jsem si, že člen síně slávy Mickey Mantle, chlápek, kterej si nikdy nevzal Marilyn Monroe, ačkoli by mohl, kdyby se už předtím s jedním basebalistou nespálila, zaznamenal na domácí metě víc jak tisíc sedm set strikeoutů. Může trvat roky, než nasbírám tolikéž odmítavejch reakcí ze strany žen.

„Platíte?“ ujistila se.

„Jasně,“ odpověděl jsem.

Zlatokopka, která má možná problém s alkoholem. Na tomhle bych mohl zapracovat.

„Nechcete se napřed zastavit u mě na drink?“ navrhl jsem.

„Potřebuju si dát sprchu. Co takhle sejít se tady v sedm? Jmenuju se Abby.“

„Moc mě těší, Abby. Já jsem Danny. Fajn, takže v sedm. Kam chcete na tu večeři vyrazit?“

„To je fuk, Danny. Bude mi vyhovovat jakákoli drahá restaurace.“

„Skvělé. Vidím, že máme podobný vkus.“

To teda nemáme, ale bylo mi jasný, že nějaká ubohá držgrešle by si u týhle holky ani neškrtla.

Hodil jsem se do pucu: sladil jsem hnědý vlněný kalhoty s ležérním sakem Harris Tweed. Je v klasickým univerzitním stylu, s koženýma záplatama na loktech a propálenýma dírkama od cigaret. Kravatu jsem vynechal, ale košile byla relativně nezmačkaná a bez fleků od zvratků. Černý ponožky v sandálech vypadaly skoro slavnostně. Abych tomu všemu dodal náznak nadějeplnýho optimismu, připnul jsem si historicky hodnotnej odznáček ŽENY VOLÍ NIXONA. Falešný zlatý rolexky za pětadvacet babek představovaly korunu obrazu úspěšnýho muže. Ze dna kufru jsem vyhrabal zubní kartáček a trochu vyblejskal nikotinem poznamenanej chrup. Durango byl moc lacinej motel, než aby tu nabízeli miniaturní balení zubní pasty zdarma, tak jsem namísto toho namočil kartáček do malý lahvičky od šamponu. Dost hnus, ale příjemně to osvěží dech.

Abby zvolila lehce sportovní oděv vhodnej pro večer trávený v turistické destinaci. Děsně svůdnej a ne moc komplikovanej na svlíkání, pokud se člověk ocitne v tenatech spalující vášně. Její figura má dle mýho hodnocení devětadevadesátiprocentní šanci rozplamenit mužský libido. Prozkoumala vnitřek mý cordoby a odmítla do ní nasednout.

„Půjdeme pěšky, Danny,“ prohlásila a vzala mě za ruku. „Vím o dobrém podniku jen pár bloků odsud. A na zpáteční cestě nehrozí, že by nám přišili řízení pod vlivem.“

Ženská, co má v úmyslu pěkně zapařit na můj účet. Těžko říct, jestli se mám radovat nebo bát.

Jak se ukázalo, vystačila si s cabernetem za pětaosmdesát babek, ze kterýho jsem většinu vyžahl já. Mým játrům víno nevadí, pokud jde o občasnou odlehčovací kúru. Abby si objednala jako předkrm hřebenatky Seared Bay (8.00 $) a pak losí klobásu s černou čočkou (35 $). Já se rozhodl pro vegetariánskej burger s hranolkama (9.00 $) z dětskýho menu.

„Asi jste si dnes dopřál pořádný oběd, že?“ poznamenala servírka.

„Šetřím si místo na dezert,“ vysvětlil jsem. „Když si vyrazím na dovolenou, honí mě příšerná mlsná.“

Konverzaci jsme zahájili obvyklou výměnou osobních informací. Svěřila se mi, že byla kdysi vdaná, ale pak se rozvedla. Já řek, že jsem na tom stejně. (V mým věku to vypadá podezřele, když vás někdo minimálně jednou nedovlekl k oltáři.)

„Chtěla jsem děti, ale Todd ne, proto to tak dopadlo,“ doplnila.

„U nás to bylo naprosto stejné, Abby,“ zalhal jsem. „Chtěl jsem aspoň dvě, ale Kimberly to rozhodně odmítla.“

„Uvedla nějaký důvod, Danny?“

„Jednou ji v Safeway napadlo a ošklivě pokousalo jakési robě a od té doby z nich má smrtelnou hrůzu.“

„Vážně? Jak se to přihodilo?“

„Ten malý dareba utekl z kočárku a terorizoval celý obchod. V Bay Area to bylo ve všech večerních zprávách. Jak ti chutná víno?“

„Myslím, že je trochu cítit korkem, ale pít se dá. Nesnáším, když někdo hned dělá povyk a víno vrací.“

Vyložil jsem si to tak, že by do sebe klidně lila víno za dolar devětaosmdesát z třílitrovýho kanystru, pokud by nic jinýho neschrastila. Přesvědčila mě, abych zkusil jednu tu její hřebenatku za dvě babky. Líbí se mi, když se ženský nezdráhají podělit o žvanec. Ta losí klobása byla cejtit jak čerstvej uprchlík ze zoo, ale zblajzla ji bez stížností a s očividným požitkem. Můj bezmasej burger byl poctivě vegetariánskej, stejně jako dětská porce hranolek poctivě dětská.

„Máš zdravou chuť k jídlu,“ poznamenal jsem.

„Vstávala jsem dneska ve čtyři a uběhla dvacet kilometrů.“

„Proč? Někdo tě honil?“

„Na celé dopoledne jsem měla naplánované schůzky. Cvičím, abych si pročistila hlavu.“

„Já to mám zrovna tak,“ zalhal jsem. Popravdě piju, abych stáhnul oponu nad svým nedostatečně uspokojeným id.

„Ty taky běháš, Danny?“

„V poslední době ani ne. Spíš posiluju.“

Vláčet se s těma bednama chlastu po výpravě do Království lahví není práce pro padavky.

„Chodila jsem kdysi s jedním, co nosil úplně stejné obroučky na brýle jako ty. Ukázalo se, že v nich schovává miniaturní foťák, který každých deset vteřin automaticky pořídí snímek. Fotil si mě nahatou a pak to ukazoval svým prasáckým kamarádům.“

„To je zločin! Co jsi udělala, Abby?“

„Srazila jsem mu ty brejle z hlavy kabelkou, vyndala micro SD kartu a vrazila mu ji do nosu, kam až se mi ji podařilo vměstnat. Musel si udělat výlet na pohotovost, aby mu ji vyndali z dutin. Mohl mě zažalovat pro napadení, ale neodvážil se.“

„Páni, to je, ehm, docela síla. Chtěla by sis ty moje brýle zkontrolovat?“

„To je v pohodě. Věřím ti. Už jsem si je prohlídla zblízka. Děvče v dnešní době nemůže být dost opatrné. Navíc jsem zcela oblečená. Ježíši, pořád mám hlad. Co si dáme jako moučník?“

Abby si objednala čokoládový nákyp přelitý brandy (13.00 $) a cappuccino (6.00 $). Já měl kopeček vanilkový zmrzliny (3.00 $) z dětskýho menu.

Nad moučníkem jsme se bavili většinou o mým životě – veškerý detaily vycucaný z prstu, mlhavý nebo přikrášlený, aby zvýšily mou přitažlivost. Abby si objednala ještě jedno cappuccino a pak se omluvila, že si musí odskočit na toaletu. Byla pryč dost dlouho. Dorazil jsem její nákyp a natajnačku si párkrát loknul toho cappucina. Minuty plynuly. Doufal jsem, že to dlouhý zdržení neznamená, že je zneschopněná periodicky se opakujícíma ženskýma potížema. To by definitivně zhatilo mý plány na večer.

Nakonec se namísto ní dostavila servírka, která mě přišla zkásnout.

„Čekáte na manželku?“ zeptala se.

„Hm, jo, čekám.“

„Viděla jsem ji, už je to pěkná chvíle, odcházet přes terasu. S tím účtem nemusíte spěchat, pane. Vrátím se, až budete mít peníze připravené.“

Zacáloval jsem večeři a spěšně vyrazil zpátky do Duranga. Před pokojem tý krásky už žádnej prius neparkoval. Zeptal jsem se recepčního, jestli náhodou neví, kam se ta dáma ze sedmnáctky poděla.

„Nejspíš odjela. Povídala, že chce pokoj jenom na odpoledne, aby si trochu odpočala, než vyrazí zpátky do Friska. Stejně jsem jí ale zaúčtoval celej den. Nevedeme tady žádný hodinový hotel. Ona je to vaše přítelkyně?“

„Ehm, ne. Jenom mě to zajímalo. Hele, v kolik tady vlastně podáváte koblihy?“

„V sedm ráno.“

„A v kolik nejpozdějc se k nim člověk dostane?“

„Když není moc velkej fičák, tak občas vydrží až do osmi.“

„Sakra! Copak sem lidi nejezdí na dovolenou? Proč si nepřispí?“

„To vám nepovím. Možná za to může svěží ranní vzdoušek.“

„Nemoh byste mi tak dvě odložit stranou?“

„Soráč, příteli. Kdo dřív přijde, ten dřív mele. A pokojská mě informovala, že porušujete zákaz kouření. Všecky pokoje jsou nekuřácký, jak zcela jasně uvádíme na všech cedulích.“

Kdo čte kruci pitomý cedule? Prostě jsem si myslel, že je vedení moc lakotný, aby poskytlo hostům popelníky. A ta pokojská Mata Hari může rovnou zapomenout, že by ode mě dostala nějaký dýško.

„Jasně,“ řek jsem. „Budu to mít na paměti.“

Osaměle jsem se dovlekl do svýho pokoje, kterej, co pamatuju, páchnul, jako by se v něm pelešily nesčetný generace těžkejch kuřáků s nepranejma fuseklema. Zapálil jsem si chesterfieldku a přemítal o nadcházejícím večeru.

Takže krásná Abby se na mě vykvajzla. Popravdě, připadal jsem si kvůli tomu tak trochu zneužitej. Vlastně jsem od začátku věděl, že je mimo moji ligu. Měl jsem hned tušit, že je v tom nějakej háček. Na druhou stranu, bylo to fakticky potěšení večeřet ve společnosti nejoslnivější kočky v celým podniku. To už něco znamená. A taky se teď nebudu muset oddávat trýznivejm obavám, že bych ji snad mohl nedopatřením naprdnout a ona by mi pak vrazila něco fakt ošklivýho do nosu.

Dvaatřicet gigabyte v nose

Nádherné holky, jimž příroda přála

Život vedou jak z romance

Na rozdíl od svých smolnějších sester

Ty jsou vedle nich bez šance

Srdce vám uzmou mrknutím oka

Královny krásy vznešené

Ty neokouzlí kdejaký šupák

Průměrný chlápek také ne

Na lidi kolem koukají svrchu

Cestu jim razí jejich zjev

Poddaní klečí u jejich nohou

Nechtějí vzbudit krutý hněv

Třetí kapitola

Lehkovážný surovec

To víno zahraniční provenience muselo poškádlit snílka, co ve mně dřímal. Včera v noci se mi zdálo, že jsem nastoupil na postgraduální studium. V osmatřiceti! Dvaadvacetiletí spratci na mě čučeli, jako bych do tý budovy zabloudil omylem. Profesorky, o hodně let mladší než já, mě informovaly o svejch úředních hodinách a rozdávaly dlouhatánský seznamy doporučený četby. Těžko uvěřit, že mě kdysi přijalo do postgraduálního programu několik docela slušnejch univerzit. V tý době mi to připadalo jako rozumná alternativa, když si člověk nechce vydělávat na živobytí prací. Jenže to nebylo nic pro Dannyho. Měl jsem asi tak stejnou šanci sepisovat akademický disertace jako vyšplhat se na Half Dome za pomoci nehtů. Nebo prozkoumat, co skrejvá Abby pod gaťkama.

Nikdy jsem nebyl podnikavec, tudíž mi zbejvaly pouze dvě možnosti, státní služba, nebo smrt hlady. Když jsem vyšel z vysoký, zkoušel jsem poštovní úřad, ale třídění zásilek jen posilovalo mý přirozený sebevražedný pudy. Vězel jsem v tý záplavě dopisů tak hluboko, že není divu, když se mi každou chvíli některej zatoulal do špatnýho kastlíku. Pak tu byla ta nádeničina v okresní nemocnici, jenže já nejsem zrovna samaritánskej typ. Furt si na mě někdo stěžoval kvůli mýmu přístupu. Když máte kolem sebe tolik marodů, je těžký poznat, pokud některej fakticky umírá. A proč by mě to mělo vlastně zajímat? Navíc natajnačku šlukovat v blízkosti těch kyslíkovejch stanů rovná se rychlá cesta k proměně v planoucí pochodeň.

Momentálně makám v suterénu soudní budovy v dokumentačním oddělení. S kolegou Timem Chapbenem vytváříme většinu dokumentů pro okresní správu. Naše produkty vypadají jako tištěný, ale všecko se to dělá na vymakaný fotokopírce. Já obstarávám redakční práce. Moje poslední dílo neslo název „Vy a váš probační úředník“. Šlo o leták pro čerstvě podmínečně propuštěný klienty, kterej jim vysvětluje, co maj dělat, aby je zas šupem neposlali zpátky. Jedna stránka v angličtině, druhá ve španělštině. Zástupce šerifa, co to měl na starosti, mi poděkoval, že jsem tu jeho prózu tak pěkně vylepšil. Ještě mi zbyla trocha místa, tak jsem tam šoupnul starou fotku etnicky různorodejch, spořádaně vyhlížejících chlápků s radostným výrazem v obličeji. Nevypadali zrovna jako ty týpky, co se nám tu producírujou.

Pořád jsem naprdlej na Abby. Začínám mít podezření, že Todd možná nebyl až tak fanatickej odpůrce otcovství. Třeba si jenom nechtěl pořídit haranta s ní. Hej, Todde, hlásím se do klubu! Kimberly přede mnou téma děcek jednou nadhodila. Vysvětlil jsem jí, že mě sice trochu rajcujou hihňající se lesbický školačky, ale jinak mě tahle věková skupina nechává naprosto chladným. To nebyla zrovna odpověď, po který toužila.

Teď, když mi končila dovolená a byl čas to tu zabalit, onen kratičkej flirt Tahoe City se zimou skončil a vrátilo se léto. V bedně předpovídali na dnešek v Central Valley teploty kolem čtyřicítky. Ne že by to byla nějaká příjemná vyhlídka, jelikož chladicí freon cordoby už dávno vylítnul k nebesům, aby zas trochu umenšil ozonovou vrstvu.

A tak jsem se neochotně rozloučil s malebným jezerem Tahoe a motelem Durango. Nějak jsem nestihl doputovat na nevadskou stranu jezera a zkusit štěstí v kasinu. Taky dobře. Pořád čekám, kdy se mi v některým tom zlodějským podniku podaří vyhrát zpátky první prošustrovanej niklák.

Po cestě byl příjemnej chládek, dokud jsem nedorazil do Auburn. Sacramento o kus dál už se peklo ve slunečním žáru jako vepřová kotleta zapomenutá na grilu. Sjel jsem z dálnice a zaskočil do jednoho zapadáku na předměstí, kterej často navštěvoval fotřík, když měl v tomhle městě nějakej kšeft. Obří klimatizace na střeše se evidentně pokoušela zrekonstruovat vlhký podnebí Ho Či Minova města. Velká nová televize za barem byla naladěná na fotbalovej zápas vysokoškolský ligy. Nesnáším, když se naprosto ucházející knajpy usilujou pozvednout na úroveň sportovního baru. Když už tam musej mít telku, měla by být mrňavá a vysílat: A) box nebo B) wrestling. Upocený chlápci, co do sebe bušej nebo se navzájem svíraj ve smrtících chvatech, jsou jediný adekvátní programový volby.

Sedl jsem si k baru a požádal o sklenici jejich nejstudenějšího točenýho piva.

„To bude světlý budweiser,“ oznámil barman.

„Tak radši druhý nejstudenější,“ usoudil jsem.

Natočil mi škopka a vrátil mi do dvacky. „Nekoupíte rundu támhle Smittymu?“ zeptal se a pokývl ke staříkovi o pár stoliček dál. „Dneska slaví sedmdesátiny.“

„Jasně. Nalijte mu, co pije.“

Smitty, zkušenej ochlasta, do sebe klopil magický oka.

„Díky,“ řekl a pozdvihl ke mně pivní sklenici. „Víš, co nesnáším na stáří?“

„Ne, co?“ zeptal jsem se.

„Nejenom že jsem furt menší a menší, ale scvrkává se mi i pinďour. Tohle se v Revue 50+ nedočteš.“

„Páni. Tak to mě fakticky mrzí,“ uchechtl jsem se.

Některý lidi se po chlastu rozveselí, další začnou bejt agresivní. Smitty je evidentně ten typ, kterýho chlast ponouká k upřímnosti.

„A je to ještě horší,“ pokračoval. „Cit v nářadíčku jde taky do háje. Až si to příště budeš s někým rozdávat, zkus si navlíknout tak čtyři pět kondomů. Takovej to bude pocit, až budeš někoho obdělávat v sedmdesáti, pokud se ti vůbec postaví.“

„A to jste si ho nenechal zkontrolovat od doktora?“ zeptal jsem se. „Třeba máte nějakej neurologickej problém.“

„Ne. Mám věkovej problém. Probíral jsem to s dalšíma stejně starýma chlapama. U všech je to na jedno brdo. Pochopitelně taky nepomáhá, že moje stará je po pěti děckách tam dole širší než autobus od Greyhoundu. To bych s ním mohl docela dobře mávat ve větru, a stimulace by nebyla ani za mák větší.“

To bylo víc informací, než o kolik jsem stál. Rozhodl jsem se soustředit radši na ten fotbalovej zápas. Smitty do sebe hodil svůj drink na jeden zátah.

„Mám pro tebe radu,“ prohlásil. „Užij si, co můžeš, dokud ti to ještě přináší nějaký potěšení. Jsi ženatý, chlapče?“

„Ehm, ne,“ řekl jsem. „To není nic pro mě.“

„Moudrej přístup. Každý den v týdnu jiná holka a o nedělích dvě. Tohle přesně potřebuješ. Zrovínka tak bych to dělal sám, kdyby mi bylo o čtyřicet míň. Vymáčknul bych z toho macka šťávu do poslední kapky.“

„Jasně,“ řek jsem, dopil pivo a zamířil ke dveřím. „Hezký narozky.“

„Dík za pití,“ zavolal za mnou. „A nezapomínej. Zaměstnávej svýho malýho kámoše, co to jen půjde. Tohle jsou tvoje nejlepší roky!“

Ježíš, to doufám ne, pomyslel jsem si, když jsem si zapaloval cigaretu v úmorným vedru a štrádoval si to ke svýmu autu. I tak, možná by stálo za úvahu pořídit si v mým věku ženskou nastálo. Někoho, kdo by byl ochotnej si to se mnou rozdávat jakžtakž pravidelně a moc by kolem toho nenadělal. Sakra, tohle bych snad zvládnout mohl. Nemám přece obzvlášť vysoký nároky.

Když jsem dorazil domů, informovala mě domácí že: 1. Hledal mě tu nějakej chlap. 2. Mám se zbavit tý chcíplotiny AMC Ramblera, co v ní už nejezdím.

„Jaký chlap?“ zeptal jsem se. „Co chtěl?“

„To nevím. Nic neříkal. Povolila jsem vám jenom jedno parkovací místo, ne dvě.“

„Já vím, paní Goodsolmová. Hnedka ho odsunu. Nechte mě napřed vybalit. Akorát jsem se vrátil z dovolený.“

Najal jsem si od jistý starší dámy podkroví v jejím letitým baráku. V zimě tam mrzne, v létě je dusno, ale nízkej nájem zbytečně nezatěžuje můj rozpočet.

„Kam jste si to vyrazil, Danny?“ zajímala se.

„Do Tahoe.“

„Nevypadáte moc opálený.“

„Nebylo tam zrovna nejlepší počasí. Jeden den dokonce sněžilo.“

„Sníh v září! Já bych tam nikdy žít nemohla. Nezapomeňte přeparkovat to auto.“

„Jasně, paní Goodsolmová.“

Rozhodl jsem se sundat poznávací značky a vytlačit ho na ulici. Při troše štěstí ho odtáhnou zadara. Objevil se tam nějakej chlápek, právě včas, aby mi pomohl. On tlačil a já točil volantem.

„Dík za pomoc,“ řekl jsem, když jsem auťák přemístil k obrubníku v zóně pro autobusy.

„Jste Richard Daniel Nixon?“ zeptal se.

„To jsem,“ připustil jsem.

„Obsílka byla doručena,“ oznámil a podal mi nějakej právnickej dokument.

„Co má být do prdele tohle?“

„Dočasný zákaz přiblížení. Datum slyšení u soudu najdete uvnitř. Jste nějak spřízněný s Mazaným Dickem, co ho proslavila Watergate?“

„Ne, nejsem. Kdo sakra nechce, abych se k němu přibližoval?“

„Předpokládám, že vaše manželka nebo přítelkyně. Hezký den přeju!“

Vyšel jsem i s tím dokumentem po schodech nahoru, nasadil si svý nejsilnější brýle a přečet si to. Do prdele! Kimberly na mě podala žalobu, prej že ji „obtěžuju telefonáty“ a „ohrožuju na životě“.

Co to má do hajzlu znamenat?!

Nalil jsem si pořádnýho panáka a zavolal Kimberlyiný kámošce Denise.

„Oujé, pustila tě k vodě. Jseš minulost, čéče!“

Denise je běloška středního věku z Oaklandu, která se z jakýhosi záhadnýho důvodu pokaždý, když se mnou mluví, snaží přehrát do role černý holky z ghetta.

„Co to má sakra bejt s tím zákazem přiblížení?“

„Jseš hrozba, bejby. Máš shora nakázaný držet se od ní minimálně na sto metrů, a to čtyryadvacet hodin denně. Si zaskoč do domácích potřeb a kup si takový to dlóóuhatánský měřicí pásmo.“

„Jestli nechtěla, abych jí volal, stačilo zvednout telefon a říct mi to.“

„Holt předpokládala, že jseš dost chytrej, abys to vyšpekuloval sám, drahouši. Já jí říkala, že tě nemá pořádně přečtenýho.“

„A co má znamenat ta hovadina, že ji ohrožuju na životě?“

„Schovala si pásku ze záznamníku. A přehraje ji soudci. Si tam říkal, že exne dřív než ten lacinej mixér z frcu. Má teď proti tobě nezvratnej důkaz, čéče!“

„To je absurdní, Denise. Jenom jsem se jí snažil říct, že můj dárek je lepší, než jak vypadá.“

„Soudce ti ten zákaz protáhne nafurt, Danny. Fízli naňho natrefěj ve tvejch záznamech pokaždý, co tě zastavěj na silnici. Pokud se k tobě vůbec přiblížej, tak leda s vytaseným kvérem. Kimberly s tebou těžce vyběhla, čéče.“

„Vyřiď Kimberly, že mě to nedorozumění mrzí. Že jestli ten příkaz zruší, nechám ji už navždycky na pokoji. Už se jí nebudu plést do cesty. Nikdy víc! Nerad bych jí dělal nějaký problémy nebo ji děsil.“

„Tak to už si prošvih, Mazanej Dicku. Vlak vodjel ze stanice. Čeká tě parádní sešup, skončíš v lochu, čéče!“

„Prostě jí vyřiď, co jsem říkal, Denise. A odpusť si ten falešnej přízvuk z ghetta. Je to rasistický a urážlivý.“

„Jseš v pořádným průseru, plešoune. Choval ses k ní hnusně. Říkala jsem jí, že nejseš matroš na ženění. A ona ti teď za to festovně natrhne tu tvoji ochablou řiť!“

„Sbohem, Denise. Prostě jí to vyřiď, jo?“

„Si piš, zlato. Přeju fákt supr den!“

Osobně si myslím, že je Denise zkrátka rasově zmatená utajená lesba, která se chce dostat Kimberly do kalhotek ještě víc než dřív já – teda ne že bych do těch pokusů vkládal zas až bůhvíjaký nadšení.

Druhej den ráno byl rambler pořád na místě, akorát teď zdobil čelní sklo pokutovej lístek. Nejspíš žádná ze zainteresovanejch stran moc nedoufala, že by se dočkal zaplacení. Brnknul jsem Sidovi, mýmu prošedivělýmu automechanikovi. Nakonec svolil, že v neděli zaskočí na mimořádnou domácí návštěvu a spraví nefunkční zapalovač za sto babek plus náhradní součástky. Řekl jsem, že mi ta cena přijde férová.

Sid naklusal s bedýnkou na nářadí a pytlíkem koblih. Prodal mi dvě plněný pudinkem za plnou maloobchodní cenu. Během necelejch dvou minut vyměnil vadnou pojistku a bylo po problému. Připočítal si za novou pojistku deset doláčů, což byla možná moc velká zlodějna i na něj. Vycáloval jsem požadovanou sumu a zeptal se, kolik mu vlastně je.

„V březnu mi bude devětašedesát. A většinu tý doby spravuju karburátory.“

„Tenhle tejden jsem narazil na jednoho vašeho vrstevníka. Povídal, že souložit v sedmdesáti je, jako byste si navlíknul čtyři nebo pět šprcek.“

„A tím chcete říct jako co?“

„Že s věkem radikálně klesá citlivost. A navíc se scvrkává pinďour. Je to pravda?“

Sid mi věnoval dlouhej přísnej pohled. „Jo, to s tou velikostí určitě. Dost na hovno, že jo?“

„No to mě poser!“ vydechl jsem. „Jak je možný, že před tím člověka nikdo nevaruje, dokud je mladej?“

„Proč myslíte? Lidi mýho věku neradi přiznávají, že už nejsou žádní hřebci. Slyšel jsem, že u vás kuřáků je to ještě horší. Čistě pro jistotu si najděte nějakýho koníčka. Já si například pročítám časopisy o veteránech. Moje stará hraje bingo a věčně blbne s vnoučatama.“

Zdeprimovaně jsem se Sida zeptal, kolik by stálo zresuscitovat chcíplou klimošku cordoby.

„To bude minimálně za litr, Danny. Nejspíš ještě o něco víc. Teď už se stejně ochlazuje. Přivezte mi ji do servisu příští jaro, pokud vám bude furt jezdit, a já se na to mrknu.“

„Co myslíte tím, jestli mi bude furt jezdit? Říkal jste, že tři sta osmnáctka je skvělej motor!“

„Jo, je to dobrej motor. Jenomže týhle rachotině je skoro čtyřicet. To už má pod kapotou spoustu najetejch kilometrů. Bůh ví, kolikrát vám přetočili tachometr.“

„Ta cordoba není o nic starší než já, Side. A pořád šlapu jak hodinky.“

Sid si mě změřil skeptickým pohledem. „Jasně. Chtěl jsem říct, abyste mi ji přivezl do servisu, pokud vy tu ještě budete.“

Celý mě to tak rozhodilo, že jsem si od něho koupil další tři koblihy, který jsem spároval s litrovkou brandy. Společnýma silama se jim nakonec podařilo obnovit moji duševní rovnováhu.

Další veršovanej pokus toho neznámýho poety:

Muž v rozkladu

Dokud je ti sedmnáct

Toužíš po tom třikrát denně

Vždy rád do všech světa stran

Rozesíváš svoje sémě

Pětadvacet, to je věk,

Na manželské nemravnosti

Třikrát týdně bez řečí

Plníš svoje povinnosti

Když oslavíš čtyřicet

Sotva třikrát do měsíce

Dopřeješ si malý šťouch

Pokud dojde slivovice

Sedmdesát na krku

Ekvivalent hladomoru

Možná třikrát do roka

Postavíš ho do pozoru

Čtvrtá kapitola

Útrapy kancelářského života

Dá se vůbec s něčím srovnat ta hrůza, když se musíte po tejdnu dovolený vrátit do práce? Hotová rána na solar vašeho čerstvě obnovenýho duševního zdraví. Duch se vzpouzí, a navíc tam na člověka čekaj haldy práce, co se za tu dobu nahromadily. A kde je krucifix můj spolutrpitel Tim? V hokně se neukázal ani nevolal, že by byl nemocnej. Musel jsem se starat o chod celýho oddělení docela sám. Žádnej div, že jsem strávil většinu dne venku u zadního vchodu, kde jsem si zapaloval jednu od druhý. Taky jsem si musel vyslechnout spoustu blbejch keců od šerifovejch zástupců, kteří se doslechli o tom mým zákazu přiblížení. Zapomeňte, že by tyhle informace byly důvěrný, kolujou po celým policejním sboru, jak kdyby o nich psali ve svodce. Odporný narušení mýho soukromí. Snažil jsem se jim vysvětlit, že se jedná o jedno velký nedorozumění, jenže ti blbci se mohli nad mým neštěstím potrhat smíchy. Jen počkejte, až budete příště chtít, abych vám učesal tu vaši ubohoučkou prózu na úrovni absolventa mateřský školy.

Tim krade zásoby, jako třeba tonery, který pak prodává na eBay. Já se dívám stranou, takže on zas přimhouří oko nad mým chlastáním. Velká krize nastala před pár lety, kdy postavili ke všem vchodům strážný a detektory kovů. Sehnal jsem si placatku, co vypadá jako foťák. Teď si všichni strážní myslí, že jsem vášnivej fotoamatér. Jeden si mě chtěl najmout na svoji svatbu, ale odmítl jsem s vysvětlením, že můj styl s romantickýma oslavama zrovna nesouzní. Rád to střídám: jeden den tequila, další gin, občas laciná skotská. Jestli to tady vydržím ještě šestadvacet let, vyfasuju penzi. Tak akorát včas, aby to mý zčernalý plíce a játra mohly vzdát.

Když jsem se to chystal pro ten den zabalit, zavolal konečně Tim.

„Kde jseš?“ zeptal jsem se. „Je to tu jak ve cvokhausu.“

„Nepřeháněj, Danny. Makáš pro vládu, pako.“

„Gladys mi postává celej den za prdelí!“

Gladys je naše šéfka, maniakálně posedlá výkonností.

„Snad to tam chvíli zvládneš sám, Danny. Já jsem tak trochu v průseru.“

„Co se stalo?“

„Zatkli mě. Načapali mě v motelu s nezletilou holkou.“

„Fakticky? Jak moc nezletilou?“

„Hele, já myslel, že je jí minimálně pětadvacet!“

„A přitom se pořád ještě těší na osmnáctý narozky, co?“ nadhodil jsem.

„Spíš na sedmnáctý, ale kdo by se s tím počítal?“

„Ty evidentně ne. Jak na tebe přišli?“

„Její debilní bejvalej nás špehoval, počkal patnáct minut, než skončí zahřívací kolo, a pak vytočil devět set jedenáctku. Tvrdil, že jde o únos a možný sexuální napadení. Dovnitř vpadli čtyři poldové s vytasenejma kvérama.“

„Sakra, tomu říkám drsnej coitus interruptus, Time.“

„To ještě není to nejhorší, Danny. Její tatík vyhrožuje, že mě sejme.“

„Mohl by sis vyřídit dočasnej zákaz přiblížení. Jak jsem zjistil, není zas tak těžký ho získat.“

„To by mi moc nepomohlo. Její fotr maká u policie. Vlastně ho znáš: zástupce šerifa Fred Grizzoffski.“

„Tak tebe načapali, jak obděláváš dceru zástupce Grizzoffského? Tobě hráblo? Ten chlap dělával snajpra u mariňáků! Smrtící střely do hlavy bejvaly jeho denní chleba! Jak si před obědem neodbouchnul aspoň tři lidi, nechutnalo mu. Děsí mě, jenom když mám kolem něho projít na chodbě.“

„Já přece netušil, že je to její fotr. Nějak jsme se nedostali k tomu, abysme se představili příjmením.“

„Kdes ji sbalil?“

„Minulej měsíc na pikniku pro zaměstnance, co pořádala okresní správa. Šortky, miniaturní tričko bez podprdy, vyložená krasavice. Bylo prakticky nemožný ji přehlídnout. Myslel jsem, že je to nová sekretářka nebo pracovnice na sociálce.“

„Takže teď jako dřepíš v base?“

„Zaplatil jsem kauci, ale schovávám se na dobře utajeným místě. Do práce se jít neodvážím. Její fotřík by mě odprásknul jak psa. Takže nikomu neříkej, že jsi se mnou mluvil.“

„Jasně, budu mlčet jako hrob.“

„Není to fér, Danny. Já se tady strachuju o život, a to jsem ani nebyl její první. To teda zdaleka. Mohl bys v tomhle smyslu Grizzoffskému něco naznačit, pokud ho uvidíš.“

„O tom nepochybuj, hned jak mě přepadnou obzvlášť mocný sebevražedný tendence. Dávej na sebe majzla, Time.“

„To já vždycky. Znáš mě. A ne že na mě práskneš tu věc s eBayem.“

„Žádnej problém. Můžeš mi důvěřovat.“

Sakra, zavěsil dřív, než jsem se ho stihl zeptat, jaká byla v posteli. Nejspíš to mělo daleko ke kategorii „misionářská pozice“, jak už to tak u holek pod zákonem bejvá. Ale ani tak nejspíš nestála za to, aby kvůli ní člověk skapal. Myslím, že si na tu holku vzpomínám. Rty jak Angelina Jolie a permanentně našpulený. Absolutně v ničem se nepodobá zástupci Grizzoffskému. Leda omylem. Mohla by to bejt jeho sexy nevlastní dcera?

S Timem oba dolujeme sex na samotným dně genofondu. On vypadá o něco líp (až na ten pivní pupek) a nemá fakticky naprosto žádný standardy. Je to typ, co si potrpí spíš na kvantitu než na kvalitu. Každopádně se mu na tomhle poli daří o poznání líp než mně.

Anglickej básník Philip Larkin napsal na tohle téma báseň s názvem „Dopis příteli o dívkách“. Můžete si ji vyhledat. Tím přítelem, o kterým je tu řeč, byl romanopisec Kingsley Amis. Hezkej a společenskej Kingsley slavil z těch dvou u dam o hodně větší úspěchy. Oba jsou teď pochopitelně mrtví. Oba jsou považovaný (některými) za dost nepříjemný chlápky. (Jejich publikovaný dopisy jsou místy trochu drsný a daří se jim šokovat už několikátou generaci postrgraduálních studentek.)

Když jsem si večer kurýroval nervy, zazvonil telefon.

„Dannyho Nixona, prosím,“ pronesl věcně ženský hlas.

„U telefonu.“

„Ahoj, Danny. Tady Monica.“

„Monica která?“ zeptal jsem se a marně pátral v paměti.

„Monica Mickleheimová. Kdysi jsme spolu chodili.“

Jméno z nejtemnějších zákoutí mý minulosti. Na střední jsem se s Monicou nesčetněkrát dostal do boje tělo na tělo, ale ani jednou se mi nepodařilo zaskórovat. Sexuální revoluce na školu Sierra High v Modestu sice dorazila, ale neoblomnou Monicu totálně minula.

„Á, ahoj, Monico. Tomu říkám překvapení.“

„Danny, všimla jsem si, že ses nezaregistroval na školní sraz po dvaceti letech, co se koná tuhle sobotu. Kvapem se blíží poslední termín pro zaplacení.“

„Jo, ten večer už tuším něco mám. A navíc je to do Modesta pěkný flák cesty.“

„Danny, třídní sraz po dvaceti letech přece prošvihnout nemůžeš! Spolu s padesátým výročím jsou to dvě největší akce.“

„Na to padesátý budu mít třeba volno. Moment, mrknu do kalendáře.“

„Zaplatím to za tebe, Danny. Můžeš tam jít jako můj doprovod. Bude to legrace. Čekám na tebe u dveří přesně v sedm. Ne že se opozdíš.“

„Proč nejdeš s manželem, Monico?“

Doneslo se ke mně, že se ji nějakýmu chlápkovi nakonec přeci jen podařilo skolit.

„Jsem rozvedená, Danny. S Elroyem nám to neklapalo. Zajímal se akorát o bojová umění, kickbox v televizi, videohry, lesbické porno a svoje pitomý auto. Uvidíme se v sobotu. A oblíkni se pokud možno slušně. Všichni chlapi budou mít kravaty.“

„Pochybuju, že to stihnu, Monico.“

„Buď tam, Danny. Počítám s tebou. Ten lístek za pětačtyřicet babek za tebe zaplatím. Je v tom zahrnutá večeře a tanec s živou kapelou, jenom bar je nehrazený. Mluvila jsem s kupou holek od nás ze třídy. Všechny se těší, že tě zase uvidí. Nezapomeň, budu na tebe čekat u dveří v sedm. Pa, zlato!“

Zavěsila.

Páni, bylo by fakt možný, že se všecky ty nafrněný káči, který na střední tak stroze odmítaly veškerý mý pokusy o sblížení, teď najednou nemůžou dočkat, až mě uvidí? Osobně mi to připadá poněkud nepravděpodobný.

Předpokládám, že mi snad rodiče nocleh poskytnou. Stejně pořád otravujou, abych přijel na návštěvu. Nejspíš už úplně zapomněli, jak skákali radostí do stropu, když jsem konečně vypadl z baráku. Pokud si dobře vzpomínám, byly ty pocity vzájemný.

O pět minut později zazvonil telefon ještě jednou. Byla to znova Monica.

„Zapomněla jsem se zeptat, Danny. Chceš mečouna nebo steak?“

„Uf, asi ten steak.“

„Tak jsem to zaškrtla správně. Vidím, že ses ani trochu nezměnil.“

V hokně to byl další pekelnej den. Možná bych měl zauvažovat o přesměrování kariérní trajektorie. Byl jsem sotva u prvního hrnku kafe (dochucenýho z mý fotoplacatky), když si to dovnitř přihasila Gladys a sprdla mě na první dobrou. Prej že když je teď Tim pryč, musím začít brát práci zodpovědně a „postavit se problémům čelem“.

„Tentokrát to myslím vážně, Danny,“ prohlásila nekompromisně. „Pan Petersen mi kvůli tobě dejchá na záda.“

Darnel Petersen je ředitel odboru služeb, jinak též hlavní hlavoun, El Supremo kápo našeho oddělení.

„Co má Dáreček Darnel za problém tentokrát?“ zeptal jsem se.

„Provedl inspekci u ochranky. Včera jsi byl venku na sedmi kuřáckých pauzách o celkové délce dvou hodin a osmnácti minut. Takhle to dál nepůjde, Danny.“

„Netušil jsem, že žijeme v policejním státě.“

„Pan Petersen vyhrožuje, že provede outsourcing veškerého zpracování dokumentů. Prý se kancelářské náklady vymkly zpod kontroly. Loni jsme jenom za tonery utratili deset tisíc dolarů.“

„Jasně. Ehm, to by se mělo do budoucna snížit.“

„A to jak, Danny?“

„Snažím se do rozvržení stránek začlenit víc prázdného prostoru. Tomu chlapovi vůbec nedochází, že tady odvádím práci těžce přeplácenýho grafickýho designéra. A to ani nemluvím o kvalifikované stylizaci dokumentů, kterou zajišťuju.“

„Tvoje pozice visí na vlásku, Danny. Šerif by tenhle prostor rád využil pro další zadržovací celu. A pan Peterson mu naslouchá. Tímto ti tvoje kuřácké pauzy omezuju na jednu pětiminutovku dopoledne a jednu odpoledne. Vážně by ses měl zkusit toho zlozvyku zbavit.“

„Kouření bylo celý staletí definující aktivitou muže, Gladys. Není to tak hrozný, jak se říká.“

„Určitě ještě daleko horší. A ten zákaz přiblížení, co na tebe nechala vydat bývalá přítelkyně, tvoje renomé u pana Petersena zrovna nevylepšil. Nedomnívá se, že by tě odbory podržely, pokud by ti dal padáka.“

„Vím určitě, že za mě budou bojovat zuby nehty.“

„Mám takové podezření že ne, Danny. Takže se pusť do práce a ať už slyším tu kopírku hučet!“

Sotva odešla, ucítil jsem pochopitelně urputnou potřebu si zapálit. Takže jsem si zalezl na pánskej hajzlík na posilující cigárko. Jenže kdo si to tam nepřiskotačil, aby se vyčůral, nezavětřil a nedostal totální záchvat? Uhodli jste: samotný Jeho blahorodí Darnel Petersen. Já prostě nemůžu mít kapku klidu.

Když jsem se odkradl do svý kanceláře, okupoval Timovu sesli hrůzu nahánějící zástupce šerifa Grizzoffski. Budí se s křikem uprostřed noci výčitkama svědomí kvůli všem těm chlápkům, co odkrágloval? Nejspíš ne.

„Dobrý ránko, zástupče,“ pozdravil jsem s hranou nonšalancí. „Můžu vám nějak pomoct?“

„Potřebuju vědět, kde najdu toho hajzla Tima Chapbena.“

„Myslím, že je nemocnej, takže trčí doma. Tam už jste se byl podívat?“

„Doma není. Celá denní směna je venku v ulicích a pátrá po něm.“

„Tak to ho určitě najdou,“ usmál jsem se. „Jsou to samý profesionálové. Máte v úmyslu ho zatknout?“

„Mám v úmyslu ho odkrouhnout.“

„Opravdu myslíte, že je moudré pronášet takové poznámky před cizíma lidma? Mohl by to být usvědčující důkaz proti vám, kdyby se mu něco přihodilo.“

„To mi vrásky nedělá, Nixone. Až toho červa vyčmuchám, jeho tělo nikdo nenajde – nebo přesněji to, co z něho zbude. Žádný tělo, žádný zločin. Navíc by toho flákače stejně nikdo nepostrádal.“

„Ehm, jasně. Pokud vím, tak na tu devětsetjedenáctku volal bývalý přítel vaší dcery. Věděl jste, že s ní ten mladej fracek chodí?“

„Už jsem ji v tomhle bodě vyslechl. Jenom pár rande po škole a trocha neškodnýho držení za ruce. A co je ti vůbec do toho?“

„Stojím stoprocentně na vaší straně, zástupce Grizzoffski,“ ujistil jsem ho. „To jenom, že ty děcka dneska tak hrozně rychle dospívají.“

„V naší rodině ne, Nixone. Moje děti chodí do kostela a ke zpovědi. Sekají dobrotu.“

„Jasně. O tom bych si nedovolil pochybovat.“

Vůbec by mi nevadilo bejt knězem a dřepět ve zpovědnici, když se tam přihrne vyzpovídat se ze svejch hříchů jeho dcerunka. A pochopitelně bych chtěl slyšet všecičky detaily.

Nějak se mi podařilo ten den přečkat, a dokonce vykutat i malej důlek do navršený hromady práce. Veškerý pravopisný opravy jsem nechal na komplu, ani jednou nevyčistil buben fotokopírky a nějakej starostův oběžník vytiskl na růžovým papíře namísto specificky uvedenýho bílýho. Do prdele s nima. Růžová stejně vypadá slavnostnějc.

Aspoň cestou do mýho podkrovního doupěte jsem se dočkal jedný dobrý zprávy. Mýho starýho ramblera konečně odtáhli.

Po pár koktejlech na uvolnění jsem se odhodlal k obávanýmu telefonátu domů. Moji rodiče, který se doposud nerozžehnali s tímto světem v důsledku stařecký demence, byli štěstím bez sebe, že mi mohou poskytnout na víkend nocleh. Máma jevila tendence rozhovor protahovat, ale já to při první příležitosti položil. Nikdo přece nechce přijet domů s tím, že už si nemá o čem povídat.

Abych si ten večer trochu vylepšil, zkouknul jsem pornáč a vypil rum, co jsem našel vzadu v kredenci. Nejvyšší čas podniknout další nájezd do Království lahví. A fakticky potřebuju udělat něco pro oživení svýho milostnýho života, kterej momentálně leží těžce knokautovanej na zemi.

Až moc pozdě jsem se mrknul na sobotní předpověď počasí pro Modesto: slunečno a třiačtyřicet stupňů. Jak příznačný: návrat domů přece není v podstatě nic jinýho než cesta do planoucích bran samotnýho pekla.

Další poetickej výplod toho neúspěšnýho snaživce, co znám:

Práce je mrcha

Pod mostem kdo nechceš bydlet

Přežvykovat starý chleba

Zapomeň na své sny z mládí

Zaměstnání je ti třeba

Poklonkovat budeš šéfům

Tvrdě makat do úmoru

Vždyť den, kdy to všechno skončí

Rýsuje se na obzoru

Jenže práce, to je mrcha

Vysává ti život z těla

A těch pár let odpočinku

Moc parády nenadělá

Pátá kapitola

Návrat do minulosti

Lidový shromáždění dneska ráno u prodejních automatů dospělo k jednohlasnýmu závěru, že Tim zdrhnul z města a nejspíš i ze země. Mrtvej a někde zakopanej zřejmě zatím ještě není, poněvadž zástupce Grizzoffski pořád vztekle dupe po chodbách a tváří se naprdnutě. Vrhá po mně velice ošklivý pohledy, jako bych snad před ním tajil životně důležitý informace. Dokázal jsem se udržet ve funkčním stavu jenom díky tomu, že mi jedna holka z účtárny prodala nikotinovou žvýkačku, co má na předpis. Chutná jako gumová zdechlina s mátovou příchutí, ale pomáhá mi přežít do další kuřpauzy.

Dneska se mi zasek papír ve fotokopírce. Už jsem myslel, že je to ta poslední kapka, která mě pošoupne k totálnímu nervovýmu kolapsu. My umělecký typy k tomu míváme sklony a často strávíme nejlepší léta svýho života ve všemožnejch psychiatrickejch léčebnách, jako ten básník Robert Lowell. I mně by určitě prospělo pár měsíců v klidným útočišti, kde bych se učil háčkovat dečky nebo plést košíky. V nějakým koedukovaným zařízení s atraktivníma chovankyněma, který se usilujou vypořádat se sexuálníma závislostma.

K mýmu značnýmu překvapení mi po obědě zavolal uprchlík před zákonem osobně.

„Čau, Danny,“ řekl Tim. „Jaký tam vládne klima? Myslíš, že je pro mě bezpečný vrátit se do práce?“

„Ježíši, Time, doufám, že voláš odněkud z Patagonie. Grizzoffski mluví naprosto vážně o tom, že má v úmyslu tě odkráglovat. Zařídil, že po tobě pátrá celej okrsek.“

„A jak mám podle tebe z tohohle člunu vystoupit, Danny? V Haywardu mám exmanželku a děcko. Zrovna jsem si koupil byt. A navíc potřebuju tenhle tejden vyřídit šest prodejů na eBay.“

„Grizzoffski mi líčil, jak se zbaví tvýho těla, aby ho nikdo nenašel. A rozhodně pro tebe neplánuje rychlou nebo bezbolestnou smrt.“

„Kurva! To fakt říkal?“

„Jeho vlastní slova. Musíš vzít nohy na ramena a zdrhat, až se ti bude za patama zvedat ohnivá čára.“

V tu chvíli prošel zmiňovanej zástupce, jehož uniforma se doslova ježila zbraněma, volným krokem kolem dveří mýho kanclu.

„Ano, jak jsem říkal, ta mašina běží hrozně ztuha,“ přehodil jsem rychle výhybku. „A každou chvíli se v ní zasekne papír.“

„On je teď u tebe, Danny?“ zeptal se Tim.

„Ano, myslím, že ten krám vyrobili v Brazílii. Jak jsem slyšel, stěhuje se tam teď spousta amerických firem. Velice moudré opatření.“

„Do prdele, musím končit,“ prohlásil Tim.

„Počkej! Už je pryč. Promiň, že se ptám, ale potřebuju to nutně vědět. Jaký to s ní bylo tenkrát v tom motelu?“

„Fantazie, Danny. Když tam vrazili ti fízlové, celej můj organismus zrovna vystřelil na nějakou vyšší tantrickou úroveň. Byl to ten nejskvělejší orgasmus mýho života. Ještě když mi o půl hodinu později odebírali otisky, cítil jsem doznívající záškuby.“

„Páni, to musela bejt síla.“

„Za to může prvek překvapení, Danny. To je přesně ten extra stimul, kterej tě vykopne do sexuální stratosféry. Jasně, musíš to v tu chvíli zrovna dělat s fakt rajcovní kočičkou.“

„To zní bombovně.“

„Jo, rozhodně doporučuju. Fajn, tak já teda končím. Měj se, Danny.“

„Hasta la vista, frajere.“

Pokud máte nějak přečkat to pracovní peklo, musíte si uchovat víru, že dřív nebo pozdějc na konci cesty vysvitne sobota. Stalo se, a já vyrazil na cestu. Můj osmiválec třistaosmnáctka hladce předl, opravenej zapalovač radostně žhavil chesterfieldky, doprava přes Altamontský průsmyk plynula hladce, spinnery oslňovaly ostatní motoristy, ojetý pneumošky vyspravený leukoplastí rytmicky duněly. Jedinou vadou na kráse byl cíl cesty: Modesto v Kalifornii. Výstižnej název, jelikož jeho lákadla jsou rozhodně „modest“, tedy skromný.

Narozenej v Modestu, pojmenovanej Richard D. Nixon a oplešatělej už ve dvanácti letech, to pak těžko koho překvapí, že ze mě nevyrostl zlatej americkej hoch.

Když jsem byl ještě kluk, Modesto představovalo jen trochu větší venkovský městečko v Central Valley. Teď se na tomhle širokým plácku kolem silnice mezi Stocktonem a Fresnem mačká víc jak dvě stě tisíc lidí. V létě je tu hic jak prase a v zimě se město často ztrácí pod hustým příkrovem nízko ležící mlhy. (Dávejte majzla na řetězový srážky na Highway 99 zahalený bílým oparem.) Spousta dobrejch restaurací, pokud si potrpíte na mexický jídlo. A určitě se nezapomeňte zastavit v místním knihkupectví: je bohatě zásobený snad všema populárníma titulama křesťanský literatury.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Z hovna bič.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.