Předslov

Pravda je jen jedna, ale její interpretací nejméně tisíc. Rozhodnutí napsat tuto publikaci se nerodilo lehce. Bez nutnosti zatěžovat čtenáře roli investigativního novináře, který léta hledá cestu jak široké veřejnosti srozumitelně vysvětlit důležitost prokazování faktů, bych vám rád jako lidem, kteří mají zájem o dění kolem sebe, představil publikaci Z Bureše Babišem.

Kniha, či publikace pojednává o všem podstatném, co se událo v životě socialistického manažera, šikovného podnikatele, agresivního oligarchy a nakonec i mocného politika Andreje Babiše.

Jako autor si jsem vědomý popularity, kterou v době přípravy publikace Babiš požívá. Jasně hmatatelná byla u agresivních reakcí lidí, kterých se oblíbenost umného politického marketéra nikterak nedotýká, ale byli ji v naši konfrontaci ochotni hájit na různých místech a v různém čase.

I když kritika mé práce a nespočetné slovní ataky nebyly ničím příjemným, už během přípravy Z

Bureše Babišem mě přesvědčily o tom, že slovenský oligarcha v službách české politiky (nebo je to naopak?) představuje nezvyklý fenomén, polarizující českou společnost. Buď jste s Babišem, anebo proti němu. Střed neexistuje a jakýkoliv náznak kritiky znamená, že jste zkorumpovaný sympatizant Babišových politických a byznysových soků.

Ještě předtím než se do publikace začtete, vezměte na vědomí fakt, že její prostřednictvím nechci ovlivnit politické dění. Ačkoli se mi podařilo zhotovit první výtisky před sněmovními volbami 2017, nešlo o záměr. Důkazem může být fakt, že o podporu pro vznik knihy jsem se neúspěšně ucházel více než rok předtím.

Knihu nijak nepodpořil žádný politický, zájmový a bohužel ani neziskový subjekt. Náklady na výrobu včetně moji nemalé absence v redakční práci, kterou se živím, se mi podařilo částečně pokrýt předobjednávkami skvělých soukromých podporovatelů v crowdfundingové kampani.

Projekt nemá shazovat Babiše ani jako politika ani jako podnikatele. Andrej Babiš je nesporně výjimečná a nadaná osobnost. Problémem je pouze to, že v některých bodech jeho kariéry záměrně mlží, nebo dokonce lže.

To si v roli podnikatele dovolují mnozí oligarchové. Ten, o kterém pojednává tato publikace však ani po letitém působení v politice nepochopil, že když drží v rukou peníze veřejné, nesmí připustit žádné polemiky, natož přímé lži.

Začtěte se do Z Bureše Babišem a poznejte příběh unikátního podnikatele, který od dob socialismu až po dnešek vystihuje vývoj osobnosti československého oligarchy a charakterů našich národů.

--

Kde to vše začalo a kde vznikl zárodek oligarchy

Politika, byznys a lobbistické propojení se strukturami státu. Čeští a slovenští oligarchové mají k sobě blízko. Struktury, ve kterých žijeme, společně budovali už od pádu komunismu, či dokonce před nim.

Mnoho z nich pochází ze stejných společenských, kádrových a rodinných poměrů. Hodně z dnešních mocných mužů začínalo ještě před více než třema dekádami – ve státních podnicích, které po revoluci zabraly trh, pohlídaly si know how a získaly exkluzivní financování.

Hodně by o tom věděli mluvit bývalí manažeři podniku zahraničného obchodu Petrimex. Dnes to vypadá jako kdyby podepsali jakýsi Abrahamův pakt ze seriálu Mamon Vladimíra Michálka. Každý z nich patří mezi nejvlivnější lidí ve střední Evropě, nebo je mrtvý.

Mezi ty mladší manažery socialistického obchodu s nezvyklými možnostmi, kteří je mohly plně využít a rozvinout ve vznikající středoevropské demokracii patří taktéž Andrej Babiš.

Petrimex, který sídlil v Bratislavě byl jediným podnikem zahraničního obchodu s možností obchodovat s průmyslovou a zemědělskou chemií mezi Československem a zahraničními trhy.

Andrej Babiš, se v rámci struktur státní firmy propracoval k zastupování 15 československých firem v Africe. Od roku 1985 až do pádu komunismu byl Babiš vyslán do Maroka.

Socialistiký kariérismus mu byl přirozený. Cestu v obchodní firmě, která byla jakousi školou kapitalismu v laboratorních podmínkách komunistické země, mu dláždil jeho otec. Štefan Babiš pracoval pro firmu Československá keramika a stal se jedním ze zakladatelů zahraničního obchodu na Slovensku.

V rámci podniku zahraničního obchodu Strojexport byl Štefan Babiš vyslán do Etiopie, kde prodával mimo jiné československé zemědělské stroje. Během další kariéry byl přeložen do Paříže, kde Babišova rodina žila do roku 1961. Babiš starší byl i jedním z vyjednavačů dohod mezinárodních celních poplatků.

Významnou roli pro Andrejův vývoj sehrálo rodinné neštěstí, když v roce 1965 otce vyloučili z Komunistické strany Slovenska a propustili z práce. Podle životopisu Andreje Babiše mu některý z kolegů záměrně ukradl straníckou legitimaci. Roli však zřejmě sehrála i emigrace bratra Štefana Babiše s rodinou.

Asi tři roky pak Babišova matka Adriana musela rodinu živit. Ta pracovala ve Výzkumném ústavu drůbežářského průmyslu. Právě tam se dnešní hegemón druběžího byznysu přiučil důležitým detailům chovu kuřat, či základům hospodářského plánování chovů.

Otec Štefan Babiš se po rehabilitaci vztahů s komunisty v roce 1969 stal zástupcem tehdejšího Československa při obchodní organizaci GATT při stálé misi v Ženevě. Tam Andrej Babiš absolvoval gymnázium College Rousseau. Po návratu vystudoval Vysokou školu ekonomickou v Bratislavě.

Dobrý posudek, prokázaná věrnost režimu, když rodina neemigrovala ani během pobytů ve Francii a Švýcarsku, společně s vlivem rodičů Andreje Babiše ho počátkem osmdesátých let dostaly do podniku zahraničného obchodu Petrimex. Andrej tam kopíroval podobnou pracovní linii jako jeho otec.

Z referentské pozice postoupil v roce 1985 až na funkci zástupce agrochemické divize podniku v Maroku. Andrej Babiš tam zastřešoval prodej československého sortimentu do Maroka a opačně.

Po návratu z Maroka, když se komunistický režim hroutil, se Andrej Babiš stal ředitelem obchodní skupiny s monopolem na dovoz surovin pro výrobu hnojiv v Československu.

--

Nelze opomenout: Babiš a Bureš

Tahle publikace si neklade za cíl vrtat se v části minulosti Andreje Babiše, která ho spojuje se Státní bezpečností. Veřejnost již má k dispozici fakta ze slovenského archivu, které mluví jednoznačnou řečí, na druhé straně mají právníci politika a podnikatele v rukou pořád platný rozsudek soudu, který spolupráci s komunistickou tajnou službou popírá.

Avšak chceme-li, aby si čtenář držící Z Bureše Babišem v rukou, mohl udělat o Andreji Babišovi a zrodu jeho dnešní pozice komplexní obraz, nelze tuhle kapitolu zcela opomenout. Vypovídá, nebo naznačuje, jak se rodily ambice oligarchy a jak se učil plavat s proudem, nevyčnívat, ale strategicky budovat jeho příští pozice. I když bereme v úvahu pořád platný bratislavský rozsudek, hodně napovídá i postup a plamenné reakce Babiše v reakci na tvrzení oficiálních dokumentů.

Pracovat v podniku, který mohl obchodovat se světem, znamenalo během komunismu nejen prestiž, zkušenosti a nadstandardní výhody, ale také kontakt s tajnými službami. Manažeři byli neustále monitorovaní STB. Ví o tom i Andrej Babiš, který způsobuje trauma slovenským archivům.

Do kontaktu s STB musel přijít, což nepopřel. Popřel ovšem svazky, které ho usvědčují z čilé spolupráce a nedokumentují ani náznak odporu Babiše vůči komunistickým "fízlům" čmuchajícím kolem obchodních praktik tehdejší smetánky sedící na prestižních židlích v Petrimexu.

Archiv Ústavu paměti národa v Bratislavě eviduje Babišův svazek pod krycím jménem Bureš.

Ministr financí České republiky (během psaní této publikace s ambicí stát se premiérem) a nejbohatší Slovák Andrej Babiš je ve svazku veden jako „Důvěrník“.

V období, kdy byl Babiš podle svazku přijat do služby spolupracovníka, byla spolupráce definována ve znění Směrnice pro práci se spolupracovníky kontrarozvědky č. 3/1978, podepsané ministrem vnitra Obzinou.

Směrnice důvěrníka popisuje jako spolupracovníka, který pomáhá kontrarozvědce plnit především pomocné, orientační a prověrkové úkoly v souvislosti s vyhledáváním nebo objasňováním protistátní činnosti a organizováním příslušných agenturně operativních a technických opatření.

Důvěrníci byli vybíráni v souladu s potřebami a úkoly vyplývajícími z operativní situace v chráněném či rozpracovávaném objektu, problematice, z řad spolehlivých československých občanů, členů strany i bezpartijních občanů, kteří dobrovolně "na podkladě vztahu vzájemné důvěry", jsou ochotní podle svých možnosti a schopnosti sdělovat kontrarozvědce dílčí poznatky informačního charakteru, nebo poskytovat jim nutnou pomoc a služby.

Pracovník podniku zahraničního obchodu tedy pomáhal tajným policistům zejména s potvrzováním informací, které si zjistili. Kromě informací z obchodních jednání šlo zejména o informace o povaze a soukromém životu obchodních partnerů, kolegů a těch, se kterými přišel pracovník během výkonu práce do styku.

V případě Petrimexu mohlo být zajímavým také upozorňovaní na podezřelý zájem cizinců o důležité objekty, ústavy a zařízení, o činnosti v nich a o osoby tam pracující. Podle této definice přímo z archívu STB se tak Andrej Babiš mohl už za socialismu ve státním zájmu informovat o kuloárních děních kolem majetků, které měly potenciál a možnosti vytváření zisků také pro šikovné papaláše, či zahraniční spekulanty.

"Má-li předpoklady pro plnění takových úkolů a byly-li v předchozím styku operativního pracovníka s důvěrníkem dodržovány zásady konspirace, může být získán jako tajný

spolupracovník," dodává směrnice STB.

Později navíc Babiš jako šéf celé divize podniku zahraničního obchodu vzbuzoval pozornost také kontrarozvědky. Ta chtěla hlídat i jeho samotného a jeho vztahy s cizinci. Zkoumat třeba to, zda v cizině nepřichází do kontaktu s tajnými službami. O tom, že si tajní opakovaně proklepli také Babiše samotného, existují zmínky v dalších spisech vedených na jeho kolegy a nadřízené.

Podstatná část materiálů svazku Bureš byla 4. prosince 1989, v době hromadných skartací, kterou procházely zejména citlivé svazky představitelů komunistické elity, zničena.

Podle existujícího zbytku svazku došlo jedenáctého listopadu 1982 v centru Bratislavy ve vinárně U

obuvníka ke schůzce kapitána Rastislava Mátraya, poručíka Júlia Šumana a zástupce ředitele jednoho z odborů podniku zahraničního obchodu Petrimex Andreje Babiše. Z tajného dokumentu, pořízeného ze setkání, vyplývá, že se z důvěrníka StB údajně stal agent.

Tento statut je z hlediska aktuálně (v době přípravy publikace) nejpopulárnějšího politika v České republice pro jeho kariéru mnohem nebezpečnější. Zatímco roli důvěrníka by možná po dlouhém zvažování a přípravě stanoviska mohl přijat, role agenta Babiše podle všeho donutila tuze zabojovat proti spojování jeho osoby s StB.

Podle Směrnice pro práci se spolupracovníky kontrarozvědky č. 3/1978 je agentem tajný spolupracovník, který plní úkoly při vyhledávání, rozpracování a dokumentování protistátní trestné činnosti a úkoly směřující k předcházení zabránění této trestné činnosti.

Pod vedením operativního pracovníka plní konkrétní úkony, které nejsou pouze o odevzdávaní pasivně získaných informací. Agent například vyhledává, aktivně rozpracovává a odhaluje kádrové rozvědčíky, proniká do nepřátelských organizací a do organizací emigrace, zjišťuje a rozpracovává nepřátelské osoby, či plní konkrétní úkoly při provádění rozkladné práce v nepřátelském prostředí.

Babiš údajně v bratislavské vinárně podepsal takzvaný vázací akt, tedy závazek ke spolupráci.

„Kandidát byl vytěžen (vyzpovídán) k ohlasům na úmrtí soudruha Brežněva, o čemž je zpracován samostatný záznam. Poté byl kandidát vyzván, aby se vyjádřil, zda chce nadále spolupracovat s orgány kontrarozvědky, s čímž jmenovaný souhlasil. Po vyjádření souhlasu bylo jmenovanému oznámeno, že splňuje předpoklady kladené na spolupracovníka československé kontrarozvědky a byl mu předložen k podpisu písemný závazek, který byl zakamuflovaný v propagační brožuře.

Kandidát závazek po přečtení podepsal bez dalších otázek a souhlasil, aby bylo i nadále používáno krycí jméno Bureš,“ píše se ve zprávě o získání ke spolupráci, kterou podepsal i náčelník bratislavské správy tajné policie Jozef Vavro.

Další části bratislavského svazku obsahují vyhodnocení agenta či vlastnoruční zprávy nebo finanční výdaje, na kterých tajní policisté dokladovali náklady za pohoštění při schůzkách.

„Agent Bureš byl získán k tajné spolupráci s československou kontrarozvědkou v roce 1982 na základě dobrovolnosti v problematice zahraničního obchodu ve vyčleněném objektu PZO Petrimex.

Agent přistupoval k tajné spolupráci zodpovědně. V roce 1985 byl agent Bureš vyslán PZO

Petrimex na dlouhodobý služební pobyt do Maroka. Na základě uvedené skutečnosti byla spolupráce přerušena do doby jeho návratu do ČSSR,“ cituje týdeník Euro zprávu z 9. prosince 1987 kapitána Andreje Kuľhu. Po návratu z Maroka se prý agenti StB se spolupracovníkem kontaktovali opět.

To Babiš odmítá. V životopisu i množství rozhovorů popírá, že by někdy agentem byl. V soudním procesu se slovenským Ústavem paměti národa argumentuje tím, že někdo tajné svazky

vykonstruoval záměrně, aby jeho osobu poškodil.

„Bývalá StB patřila v rámci zemí bývalého východního bloku po sovětské KGB a východoněmecké STASI mezi nejlepší. Měla špičkový personál, vybavení, organizační strukturu a důmyslný řídicí a kontrolní aparát. Je velmi těžko představitelné, že by tam byly fiktivně vytvořeny, nebo falešné dokumenty. Systém evidence svazků, spisů, nebo záznamů byl pravidelně kontrolován, podléhal přesným a přísným pravidlům zpracování. I informace, které spisy obsahovaly byly vícenásobně ověřovány přes více spolupracovníků. Komplexní hodnocení a zkoumání spisů naopak svědčí o jejich autenticitě a oprávněné evidenci, přesto, že by mohly obsahovat i nepravdivou informaci.

Podívejte se, pokud i vyšetřovací spis obsahuje nějakou výpověď, která je nepravdivá, neznamená to, že celý vyšetřovací spis, který je řádně veden a zaevidován, je falešný. Je to tedy velmi málo pravděpodobné i v případech o nichž je řeč v souvislosti s evidencí bývalé StB,“ odmítá Babišova tvrzení předseda dozorní rady slovenského Ústavu paměti národa Ondrej Krajňák.

Ze svazku Andreje Babiše je také zřejmé, že se angažoval v různých hnutích a byl členem Komunistické strany Československa, respektive Slovenska. „Je členem SSM od roku 1971, zastával různé svazácké funkce, byl také vedoucím odborového sdružení SSM/AIESEC,

prostřednictvím kterého se zúčastnil zahraniční praxe ve Francii (1976 Machines Agricoles Lille, 1977 STEF Dijon a Kredietbank Brusel). Je členem společenských organizací. Podle dosavadních poznatků jmenovaný pracuje v těchto organizacích velmi aktivně. Od roku 1978 byl kandidátem na členství a od roku 1980 je členem Komunistické strany Československa,“ napsal v říjnu 1982

údajný Babišův řídící důstojník Július Šuman.

Popis Babiše jako vzorného komunistu a tajného "práskače" podnikateli dlouho nevadil. Na obtíž začal být až v době, kdy se rozhodl vstoupit do politiky. Kromě nevůle veřejnosti, kterou podezření ze spolupráce s StB vyvolalo, hrozilo mocnímu muži, že kvůli zákonní podmínce nebude moci usednout do jakékoliv vládní pozice. Zjednal si proto jakousi výjimku, když využil proces v Bratislave k odkladu prověrky podmíněné tím, že pokud mu soud v Bratislavě spolupráci neprokáže, platí presumpce neviny, tudíž s StB nespolupracoval.

Spravedlnost byla poněkud překroucena, jelikož presumpce viny platí u politiků v kariérním řádu už při neprokázaných zločinech. Samotné svazky StB v archivech státu považuje Slovensko za relevantní a důvěryhodnou autoritu. Jakási presumpce jejich pravosti měla podle mnohých právních názorů platit až do doby případného opačného verdiktu soudu.

Žalobu vůči slovenskému Ústavu paměti národa (ÚPN) podal Andrej Babiš v roce 2012. U

okresního soudu Bratislava I se žalobou na ochranu osobnosti uspěl v roce 2015, ústav se ovšem obratem odvolal ke krajskému soudu v Bratislavě. Prohrál však také tam.

"Soud prvního stupně provedl rozsáhlé dokazování a provedl ho správně. Z důkazů vyplynulo, že navrhovatel vědomě nebyl agentem StB. Vyplynulo to mimo jiné z výpovědí svědků - bývalých příslušníků StB. Svazek navrhovatele byl veden chaoticky a bez jeho vědomí. Navrhovatel vědomě nespolupracoval s StB. Jeho spis byl veden jen formálně," uvedl předseda senátu krajského soudu v odůvodnění rozsudku.

Další opravní pokus archivu směroval na Nejvyšší soud Slovenské republiky, tam ovšem v únoru 2017 padl stejný verdikt jako na kraji. Ústav paměti národa se však nehodlá vzdát a plánuje případ hnát k dalším soudům. Podle slov vedení archivů věří v prokázaní pravosti spisu a plánuje jej získat přinejhorším u evropského soudu.

„V případech, kde jsme přesvědčeni o pravosti dokumentů zločineckého režimu, nevidíme žádný důvod k tomu, abychom se stali součástí mechanismu změkčování a zjemňování podstaty tohoto

režimu,“ zdůvodňuje právní bitvu s Babišem mluvčí slovenského Ústavu paměti národa Peter Juščák.

Ústavu vadí, že bratislavský verdikt stojí na výpovědích bývalých příslušníků StB, kteří Babiše podle spisů naverbovali. Kromě zainteresovanosti do případu a pochybné morální důvěryhodnosti svědků archiváři poukazují na fakt, že příslušníci StB vypovídali, i když nebyli zbaveni mlčenlivosti. Vzhledem k přísaze a hlubokému oddání jejich povolání tak mohl přinejmenším existovat vnitřní motiv svědků vypovídat lživě.

Verdikt očišťující Babišovo jméno je nicméně pravomocný. "Čekal jsem to, nic jsem nepodepsal, s StB jsem nespolupracoval. Byl to proces živený mými odpůrci," reagoval v tiskovém prohlášení Babiš.

Archiv však poukazuje také na morální rovinu sporu. Babiš totiž vytváří nebezpečný precedent v otázkách komunistických zločinů. „Pokud bychom připustili argumentaci, že příslušníci státní bezpečnosti lhali režimu a manipulovali jeho represivní složky, že si agenty a jejich činnost vymýšleli a podváděli své nadřízené, pak bychom se stali součástí lživé mašinérie, která chce z minulého režimu vytvořit neškodnou idylku,“ uvádí Juščák.

Podle kritiků mohl Babiš spolupráci přiznat a zdůvodnit ji vysokou pozici ve státním podniku. O

tuto možnost smířlivého řešení však zřejmě přišel ve chvíli, kdy se začalo veřejně polemizovat o jeho bližší angažovanosti jakožto agenta. Vzhledem k ambicím musel začít mediálně i právně válčit.

Právě medializace a skandalizování Babišova případu dává podle slovenského archivu návod komunistickým zločincům jak bagatelizovat přečiny z minulosti. Andrej Babiš však pro současnost vyřešil jednu ze zásadních překážek jeho politického průniku.

--

Bez nich by to nešlo: Anton Rakický

Příběhy úspěšných byznysmenů, či politiků často dávají do popředí výjimečné vlastnosti jedince, či převratné myšlenky, se kterými přišli a zcela uchvátili oblast, ve které působí. Výjimkou není ani Andrej Babiš. Ve svém životopise vzpomíná leccos, ale úspěch a formování success story, kterou se chlubí také v rámci politické kampaně, připisuje jednoznačně na své triko.

V tom, že má výjimečný podnikatelský instinkt, tvrdost, vytrvalost, či patřičné umění dělat nutné kličky, jistě nemožno jeho tvrzení popírat. Kromě dobrého kádrového posudku, podpory rodiny na šéfovských židlích klíčových institucí a podniků mu ovšem v rozletu pomohli další desítky lidí.

Pomáhali s kontakty, dávali rady, návody, či potřebný kapitál a politický vliv. Jedním z těch nejdůležitějších souputníků Babiše je nejdřív jeho nadřízený, pak kolega a partner – Anton Rakický.

Pro slovenská média téměř neznámé jméno. Celá jeho éra zůstala nejen v tamních médiích jaksi nepovšimnuta. Byl to právě on, kdo udělal z Petrimexu zlatý důl režimu a dal manažerům této firmy zaručenou jízdenku do nejvyšších pater byznysu, vlivu a politiky. Bez Rakického by na koně cválajícího vstříc kapitalistickému ternu nevysedl ani samotný Andrej Babiš.

Bývalý generální ředitel a později předseda představenstva Petrimexu se před rokem 1989 zapletl s StB. Na vysoké pracovní pozici neměl na výběr. Podle zmínek v archivech musel pracovníkům tajné služby sdělovat řadu citlivých informací, nejen o partnerech podniku, ale hlavně podřízených.

Podle záznamů z pracovní činnosti byl Rakický opakovaně dotazován také na Babiše, když měl

jeho hodnověrnost potvrzovat ještě před údajným lanařením dnešního nejbohatšího Slováka do spolupráce s StB.

Anton Rakický však zaujal také kariérou po pádu komunismu. Řada oligarchů zažila prudký vzestup kariéry díky dobrým vztahům s politiky. A to bylo pro Rakického a jeho partnery životně důležitou otázkou. Šéf státního podniku měl řadu důležitých kontaktů, avšak dobře věděl, že se po změně režimu změní také rozložení sil. Budoval proto přátelství s mnohými veřejnými postavami, pomáhalo mu k tomu také jeho hobby jazzového muzikanta. Znal se s hudebníky i herci, o kterých věděl, že jim demokracie nejen neublíží, ale udělá z nich kulturní ikony.

I proto byl začátek kapitalistické kariéry Antona Rakického spojen se slovenskou žijící legendou Milanem Kňažkem. Herec a politik přítele Rakického přivedl do nejvyšších sfér politiky ještě v roce 1990.

Během první vlády Vladimíra Mečiara, která ještě jako federativní působila na Slovensku od 27.

června 1990 do 22. dubna 1991, dostal Kňažko, který ještě nevěděl, kdo jeho stranický předseda skutečně je, na starost vybudovat struktury budoucího ministerstva zahraničních věcí. Veškerou hierarchii, kontakty a vztahy vytvářel s Antonem Rakickým, coby státním tajemníkem po boku.

Nutno dodat, že tajemníci měli v té době ještě vyšší pravomoci než je tomu dnes. V řadě aktivit mohli jednat samostatně, často dokonce vedli jednání se špičkami cizích států na vlastní pěst.

Podnikatele pomýšlejícího na možnosti zahraniční klientely to zajisté potěšilo.

Po prvních konfliktech Kňažka s Mečiarem se ovšem Rakický přiklonil na stranu Kňažka, který v březnu 1993 opustil Mečiarovo Hnutí za demokratické Slovensko. Zaplatil za to i státní tajemník.

Po následujících volbách, v nichž Mečiar potvrdil svou popularitu a ovládl politiku i celý státní systém, dostal Kňažko a lidé kolem něj co proto.

V době, kdy se spustil boj o privatizaci slovenské chemie, hrálo se na to, kdo je ochoten přispět mašinerii Vladimíra Mečiara a kdo ne. Na pozice, které si pokoušel uhájit Anton Rakický zaútočili vrcholní privatizant z okolí HZDS - Slavomír Hatina a Jozef Kollár, který měl pod palcem zlatý důl

- Duslo Šaľa. Spletí diskreditačních kampaní a pomluv o tom, jak Rakický Petrimex poškozuje, dosáhli, že zůstal mimo dosah na státní rozhodování.

Tlak privatizantů a Mečiarových politiků pak do Petrimexu přivedl lidí z harvardských fondů. V

roce 1995 musel Rakický z podniku odejít a s ním naoko vypadl ze hry, tehdy ještě pořád nenápadný manažer Andrej Babiš.

Rakický později odešel do Spojených států amerických. Bulvární média v zahraničí a také domácí média ve snaze očernit Antona Rakického, jako nemorálního manažera okrádajícího stát, informovaly o tom, že si na Floridě vystavěl rozsáhlou vilu ještě v čase, kdy řídil Petrimex.

Údajně za nelegální provize za obchodní manipulace. Takové podezření se ovšem nikdy nedostalo ani k soudu. Nejblíž k důkazu má Rakického spis StB v archivu. Od roku 1985 byl tehdejší šéf Petrimexu prověřován z toho, že si za tajné provize buduje zázemí ve Spojených státech. Agenti si povšimli také rozsáhlého majetku na Slovensku.

Anton Rakický založil na Floridě společnost 4720 Riverview Boulevard Corporation. Firma koupila dům za jeden milion dolarů. Tamní list Bradenton Herald poukázal na nezvyklý fakt, že kupující složil kupní cenu v hotovosti. Bradenton je známý tenisovou turistikou. Tamní akademii Nicka Bollettieriho pak podle médií navštěvovala také dcera Antona Rakického Zuzana.

Únik do Spojených států ovšem neznamenal úplný zánik jeho domácích ambicí. Po pádu třetí Mečiarovy vlády v roce 1998 se pokusil o návrat do výšin slovenského byznysu. Mluvilo se o něm jako o budoucím šéfovi plynárenského monopolu Slovenský plynárenský priemysel, z jeho jmenování ale sešlo. V obchodním rejstříku již zastupuje pouze jedinou firmu C-ON. Jeho rodina však řídí další, pořád aktivní společnosti.

I když může příběh Antona Rakického vyznívat jako od Babiše nezávislá kariéra, opak je pravdou.

Rakický, jako bývalý Babišův šéf, sehrál úlohu beranidla a viditelné osoby, která na sebe vzala riziko. Andrej Babiš byl však po celou dobu minimálně vyrovnaným partnerem Rakického a neodstranila ho ani čistka na exšéfa Petrimexu.

Role Antona Rakického byla zcela zásadní i pro vznik budoucího Agrofertu. Podle knihy Dušana Válka "Počestný Andrej Babiš", distribuci které zabránil soudní verdikt ve sporu s Babišem, měl Rakický opakovaně podepisovat záruky za bankovní úvěry Babiše, Agrofertu i firem kolem něj.

Andrej Babiš to popírá.

Jisté ovšem je, že společně jednali opakovaně. V rozhodujících krocích, které Petrimex posouvaly do historie a Agrofert do budoucnosti, vystupovali léta unisono.

--

Bez nich by to nešlo: Ivan Propper

Přechodní období, kdy vedle organizačních složek Petrimexu vznikala řada nových souvisejících a přímo napojených firem, přitáhlo ke zdrojům financí mnoho šikovných manažerů. Podnikatelské projekty, které mohly být investičně podpořené silným zázemím, dávaly příležitosti i střednímu a nižšímu managementu bývalých státních podniků.

Typickým příkladem je Ivan Propper. Ačkoli nepatří mezi nejviditelnější podnikatele, dodnes je mezi partnery Andreje Babiše z devadesátých let jedním z nejaktivnějších.

Pro Babiše byl zcela klíčovou postavou. Pomáhal rozjíždět podniky, které přebíraly zákazníky Petrimexu, získávaly financování a kapitál směřovaly ke vzniku silného Agrofertu.

První viditelné a prokazatelné zmínky o spolupráci Ivana Proppera s dnešním oligarchou Babišem se vyskytly kolem roku 1993.

Zhruba v tom období Ivan Propper majetkově vstupuje do projektů, které připravují půdu pro zrod Agrofertu. Stal se třeba společníkem důležitého zárodku - firmy Sima.

Společně s dalšími Babišovými partnery zakládá společnost Conamis Trading, kterou dokonce podle obchodního rejstříku od roku 1996 majetkově zcela ovládl.

Několik jmen opakujících se v historii vzniku Babišova impéria lze vidět i ve strukturách Slovenské letecké společnosti. Propper seděl v dozorčí radě. Bez zajímavosti není, že předsedou představenstva byl známý odsouzený slovenský podvodník Ivan Majský.

Proppera s Babišem bylo možné propojit i přímo. V roce 1993 byli společníky u založení společnosti Agriplast.

Ivan Propper dodnes vlastní podíly ve zhruba 20 firmách. Doménou je developerská činnost, když se podílí na velkém bratislavském bytově - rezidenčním projektu Petržalka City a vlastní několik hotelů.

Nejziskovějším podnikem je podle účetních závěrek Lentimex, ve které drží 65 procent akcií.

Firma, která vyrábí automatizované dopravníky pro průmysl v roce 2015 utržila 46 milionů eur, tedy asi 1,2 miliardy korun.

Kontakty Ivana Proppera dostaly také do prestižních funkcí dalších známých gigantů. Do roku 2015

byl členem dozorčí rady Stredoslovenské energetiky. Dodavatel energií na středním Slovensku je ovládán Energetickým a průmyslovým holdingem Daniela Křetínského.

Ještě v roce 2015 seděl Propper také v dozorčí radě v nechvalně proslulé stavební firmě Váhostav.

Firma je odpovědna za stavební krizi z roku 2015. Společnost přestala platit svým menším dodavatelům při výstavbě dálnice D1. Důvodem neplacení prý bylo, že výstavba dálnice byla vysoutěžená pod cenou. Později však vyšlo najevo, že firma má neudržitelné dluhy. Jen závazky, které se dostaly do médií, dosahovaly hodnoty 54 milionů eur, tedy asi 1,5 miliardy korun.

Váhostav proto vyhlásil restrukturalizaci, při níž měli malí věřitelé přijít o téměř všechny pohledávky. Podle původního plánu splacení pohledávek měli nezajištění věřitelé dostat 15 procent dlužných částek. Banky měly získat 100 procent. Později si dodavatelé Váhostavu vybojovali alespoň 18,75 procenta.

Nespokojenost malých firem, ze kterých mnoho směřovalo kvůli Váhostavu ke krachu, vytvořila nebývalý precedent. Stát nabídl, že při dobrovolném odstoupení pohledávek pro Slovenskou záruční a rozvojovou banku dostane věřitel 50 procent nevyplacené částky. Kabinet Roberta Fica tak de facto zaplatil z peněz daňových poplatníků dluhy soukromé firmy, která je navíc podle mnohých náznaků sponzorem jeho strany SMER SD.

--

Bez nich by to nešlo: Ľubomír Šidala

Většina z partnerů Babiše, kteří pomáhali rozjíždět Agrofert, přetnula cesty s pozdějším nejbohatším Slovákem ještě v době, kdy za socialismu snili o tom, že se jim jednou otevře možnost nahromadit rozprávkové bohatství.

Patřil mezi ně také Ľubomír Šidala. Prominentní socialistický obchodník, který stejně jako Babiš snoval plány, jak využít svoje zkušenosti, ještě během zahraničních misí za komunismu.

Oba podnikatelé se dobře "oťukali", ještě během obchodních misí v Maroku. Šidala byl členem Babišova obchodního týmu. Oba tedy rozuměli stejnému obchodnímu segmentu a stejnému

odbytišti – severní Africe a frankofonním zemím.

Společnou známost byli odhodlaní přetavit v obchodní spojení, které začali kovat hned po příchodu kapitalismu. Ľubomír Šidala stál u zrodu společnosti Sima, kterou převzal v roce 1993 a do které také vstoupili Erik Rakický - syn Antona Rakického, či Ivan Propper.

Šidala si už záhy po pádu komunismu vybavil (tehdy bylo veřejně známo, že si diplomatický pas lze jednoduše koupit) post honorárního konzula Maroka na Slovensku. Pouze čestný titul měl v devadesátých letech velkou cenu. Státy, které ještě neměly zkušenost s diplomatickými vztahy Slovenska s cizinou, někdy považovaly honorárního konzula za plnokrevného zastupitele zahraniční

politiky státu. Diplomatický pas za pár tisíc korun si kvůli tomu nakupovala zejména mafie. Šidala se s diplomatickým titulem mohl chvíli a v jistých kruzích vydávat za autoritu, se kterou lze jednat o byznysu v severoafrické zemi.

Zkušenosti z Maroka posloužily Šidalovi k založení pěstitelské firmy Fertilagri, která do roku 2010

dovážela na český a slovenský trh zeleninu pěstovanou v severní Africe. V podniku si našli místo také další společníci z okolí Babiše.

Ľubomír Šidala založil i vinařství Vinidi. Známý je také z některých projektů výstavby dotovaných větrných elektráren. Podnikatel byl předsedou dozorčí rady Slovenské letecké společnosti a dodnes drží podíl ve firmě Agriplast, kde do roku 2005 vlastnil podíl také samotný Andrej Babiš.

Tato firma vyvolávala od počátku otázky. Nejasný předmět činnosti byl z hlediska její důležitosti vyvažován personálním obsazením její klíčových orgánů. Ve firmě se léta střídala jenom parta manažérů z nejbližší Babišovy blízkosti. Do roku 2005 v ní dokonce držel podíl samotný Andrej Babiš.

Tento fakt je z hlediska pozdějších podezření z lobbistické funkce firmy zcela zásadní. Vrcholnému politikovi a oligarchovi totiž vyvrací četná tvrzení o tom, že do politiky přišel, aby porážel korupční kořeny starých stran. Přinejmenším proto, že podle činnosti jeho firmy byl přímo na straně těch, které politiky korumpoval.

Společnost Agriplast vnikla v Praze v roce 1993. Zakládajícími společníky Agriplastu byli Andrej Babiš, Ivan Propper, Lubomír Šidala a Erik Rakický. Všichni drželi po 25 procent akcií podniku.

Tato firma měla také financovat náklady na pozdější sídlo Agrofertu.

Společnost, fungující dodnes i bez přímého zapojení Andreje Babiše, sehrála významnou roli při představě vlivu Babiše na politiky kolem sociální demokracie.

Právě z nejzkorumpovanějšího období ČSSD – let 1997 až 1998 – kdy byl místopředsedou strany a ministrem financí Ivo Svoboda spájen s podsvětím a později pravomocně odsouzen za podvody, pochází kritický účetní záznam naznačující možnou angažovanost Agriplastu ve financování sociální demokracie.

Strana sháněla finance na fungování a provize za vstřícní kroky vůči lobbistům prostřednictvím firem Tia a Zora Euro, do kterých byli nastrčeni ekonomičtí manažeři ČSSD.

Sponzorské dary a půjčky inkasovaly výše uvedené firmy, odtud pak v případě potřeby putovaly na účty firmy Cíl, která vlastnila sídlo ČSSD Lidový dům.

Způsob financování strany odhalil případ pokusu o nájemní vraždu. V březnu 1999 nájemní vrah postřelil do hlavy a hrudi oficiálního majitele společnosti TIA Ivana Lhotského. Lhotský útok přežil, ale zůstal invalidou (zemřel v roce 2016). Právě kvůli pokusu o jeho vraždu však vznikl policejní spis, ve kterém se nachází část účetnictví sociální demokracie.

Podle magazínu Reportér je v účetnictví sociální demokracie dar z daňového ráje v Panamě, který odhalily až aktuálně uniklé dokumenty společnosti Mossack Fonseca z takzvané kauzy Panama Papers.

Šlo o dar od firmy Beltomate hodnoty pět milionů korun. Beltomate založil v roce 1995 firmu Roland Schaer ve Švýcarsku. Dnes firma patří právě Ľubomíru Šidalovi.

Beltomate darovala peníze společnosti Zora Euro. Její vlastníkem byl přímo Ivo Svoboda. Ze Zora Euro odešly peníze společnosti Cíl, která financovala a vlastnila sídlo ČSSD.

Ľubomír Šidala je dodnes spolumajitelem asi desítky firem. Většinou nadále podniká s lidmi z party, která v devadesátých letech pomáhala spoluzakládat Agrofert a jeho klony. Je třeba jednatelem společnosti Lentimex International, kde podniká s Ivane Propperem. Vlastní také společnost Conamis Transport, která navazuje na činnost Conamis Trading Ivana Proppera. Na stejné bratislavské adrese navíc sídlí další společnosti, které po pádu bývalého režimu spoluzakládali jako prostředníky pro vznik Agrofertu kolegové Babiše.

Jaký vztah má Šidala se samotným Babišem není známo. Babiš jeho jméno nevzpomíná. A opačně se tak stalo naposled v zakázané knize Dušana Válka. Podle toho, jak se na adresu Andreje Babiše vyjádřil, zřejmě počítal s teplejším místečkem pod žárem slunce Babišova úspěchu.

"Společně jsme za peníze z vlastních obchodů koupili domy v Praze a na naše náklady jsme je zrekonstruovali. Dnes je v nich jen on. Celý čas nás tahal za nos, že Agrofert staví v Čechách pro nás sedm a Petrimex zase, že ho buduje pro něj. Všechno si ale budoval jen pro sebe," řekl v knize Počestný Andrej Babiš Ľubomír Šidala.

--

Bez nich by to nešlo: Alexej Beljajev

Většina společníků Andreje Babiše z devadesátých let dnes veřejně vystupuje jen nerada. V

rodokmenu Agrofertu sehráli různé úlohy, ale zjevně není ať už z jedné, nebo druhé strany zájem o to, aby svoje jména s českým vrcholovým politikem a slovenským oligarchou spájeli.

Co se týče nápadnosti, praxi se vymyká bývalý Babišův kolega ze státního podniku Petrimex Alexej Beljajev. Podnikatel s ruskými předky patří pod Tatrami mezi nejvýraznější esa byznysu a nezapírá začátky spojeny s Andrejem Babišem.

Je potomkem carského důstojníka, přítelem Roberta Fica, zná se s Vladimirem Putinem a ovládl strojírenství na Slovensku. Superlativy kolem tohoto podnikatele ho jednoduše předurčují k tomu, aby stál v centru mediální pozornosti. Do té se na Slovensku opravdu dostal. Navzdory jeho tajnůstkářské povaze.

Dědeček Alexeje Beljajeva byl carský důstojník, který během revoluce uprchl z Ruska před bolševiky. Nakonec se usadil na východě tehdejšího Československa. Emigrantův syn si zde později našel slovenskou ženu. Té se v roce 1956 narodil Alexej Beljajev.

V současnosti jeden z nejvýznamnějších slovenských podnikatelů s majetkem odhadovaným dle posledních dostupných údajů agentury Finstat na více než 200 milionů eur je podle mnohých politických jednání o obchodu také spojkou Evropy a Ruské federace. Má na to ty nejlepší předpoklady. Mluví perfektně rusky a proslýchá se jeho známost s Vladimirem Putinem a slovenským premiérem Robertem Ficem.

Dnešní pozice Beljajeva ovšem není náhodou. Při poohlédnutí do minulosti je vidět, že jeho podnikání prorůstá slovenským a českým byznysem již od pádu bývalého režimu. Lépe řečeno, počátky Beljajevova byznysu sahají ještě do socialistického režimu.

Jako jeden z manažerů podniku zahraničního obchodu Petrimex měl skvělou příležitost rozvíjet

jeho kontakty. Do té míry, že pro něj po pádu režimu nebylo tak těžké vybudovat si v zmateném transformujícím se podnikatelském prostředí pozici člověka, bez kterého obchod s některými zahraničními destinacemi prostě nejde.

Zajímavostí z období na přelomu osmdesátých a devadesátých let je právě napojení Beljajeva na Andreje Babiše. Skupina exmanagerů Petrimexu postupně transformovala státní firmy na soukromý byznys a za pomoci vzájemných půjček budovala dnešní impéria.

Jak upozornil týdeník Euro, Beljajev byl ve vztahu s Babišem viditelný od podzimu 1990, kdy vznikla na Slovensku akciovka Contix a Beljajev v byl její předsedou představenstva.

Už po necelém roce však Beljajev z vedení firmy odešel a nahradili ho jiní exhráči Petrimexu.

Management Petrimexu se v těchto letech rozděloval dle sektorů vlivu. Beljajev se vydal cestou budování impéria na Slovensku. „Začali jsme podnikat ve skupině lidí jako pan Babiš, Rakický.

Dodnes jsme zůstali v kontaktě a setkáváme se. Rozešli jsme se v dobrém,“ uvedl v rozhovoru pro motejlek.com Beljajev.

V roce 1992 Beljajev přes privatizaci získal strojírny ZŤS Sabinov a později k nim připojil i slévárny v Hronci. Dle dokumentů Wikileaks, ZŤS v devadesátých letech obchodovala s

teroristickou organizací Al Káida. Tvrzení z dokumentů ale nebylo prokázáno.

V roce 2000 byl Alexej Beljajev také v orgánech rakousko-slovenské akciovky Express Slovakia -

mezinárodní přeprava. Té se dařilo díky zakázkám od státních drah.

Absolutně nejvýznamnějším okamžikem byznysové kariéry Alexeje Beljajeva je ovšem ovládnutí popradské železniční a strojírenské společnosti Tatravagónka. Nešlo o lehké sousto. Firmu ovládali postavy spojované s podsvětím. Tělo jednoho z bývalých spolumajitelů Tatravagónky, uznávaného podnikatele a státního úředníka blízkého Vladimírovi Mečiarovi – Vladimíra Bachledy – bylo objeveno v horských lesích nedaleko obce Bystrá na středním Slovensku až v roce 2015.

Bachleda zmizel těsně před tím, než se v Tatravagónce měnila majitelská struktura. Média to spojovaly právě se zájmem o jeho podíl v železniční společnosti. Slovenská média hodně spekulovala také o tom, za jakých okolností Alexej Beljajev Tatravagónku získal.

Převod sta procent společnosti z bývalých majitelů na Beljajevovu společnost Optifin Invest realizoval podnikatel ruského původu společně s další kontroverzní postavou slovenského byznysu Michalem Lazarem. Ten je známý byznysem se státem, ale také tím, že jej jeden z dokumentů Wikileaks označuje za člena podsvětí.

Pro Motejlek TV Alexej Beljajev řekl, že převzetí Tatravagónky nabídli věřitelé firmy. Ta totiž v době, kdy dlužila miliardu korun odmítala na téma dluhů komunikovat. Vstupní investice Optifin Invest činila údajně 20 milionů eur.

Tatravagónka je dnes klíčovým hráčem evropského železničního byznysu. Vyrábí podvozky nejen pro slovenské státní společnosti - Železniční společnost Slovensko a Železniční společnost Cargo Slovakia - ale také velké klienty na východě. Spekuluje se o známostech Alexeja Beljajeva na nejvyšších místech v Rusku i se samotným Vladimirem Putinem.

I proto Tatravagónka dodává ruské státní železniční společnosti už deset let. Optifin Invest se spolupodílel také na výstavbě infrastruktury pro olympijské hry v Soči. Během olympiády Beljajev na vlastní náklady zařídil také takzvaný Slovenský dům, který sloužil pro prezentaci země během olympiády.

Zatímco stát odmítl zaplatit nájem 2,4 miliónu eur, které Rusové žádali, podnikatel zařídil prezentaci Slovenska přímo na železničním nádraží Adler v centru města a sám za Slováky pronájem zaplatil.

Tatravagónka zaměstnává přibližně 2200 lidí. V roce 2010 pohltila také srbskou společnost Bratstvo. O dva roky později polovinu ruského závodu Transmaš. Ve stejné době ovládl Optifin Invest maďarskou MMV, německou ELH Eisenbahnlaufwerke Halle GmbH & Co. KG a polskou Fabryka Wagónow Gniewczyna.

V roce 2015 zas Tatravagónka spustila akvizici indického molochu Jupiter Wagons, kde chce do roku 2019 ovládnout polovičný podíl společnosti.

Průměrná roční produkce Tatravagónky je 2200 nákladních vagónů a 6500 podvozků. Firma vlastní sedm specializovaných výrobních linek a vyrábí sedm různých typů nákladních vagónů. Měsíční kapacita každé výrobní linky je 30 vagónů, přičemž společnost pokrývá 30 procent evropského trhu. V roce 2015 vykázala tržby 231 milionů eur, tedy asi 6,2 miliardy korun.

A v roce 2015 se začalo hovořit také o zajímavém spojení s českým byznysem. O zhruba poloviční balík Tatravagónky má dle slovenských médií zájem zbrojař Jaroslav Strnad. Žádná ze stran jednání nepotvrdila. Změna nastala v roce 2017, kdy Strnadova skupina Czechoslovak Group potvrdila vyjednávaní. Média spekulovala o emisi 47,5 procenta akcií Tatravgónky, které měl odkoupit Strnad za zhruba 41 milionů eur (v čase vzniku publikace ještě nebyl obchod uzavřen).

Pravdou však zůstává, že Beljajev a Strnad již své síly spojili. Strnadova Excalibur Army ovládá společně s Optifin Invest Beljajeva a Michala Lazara společnosti Dako CZ a ZTS Metalurg.

Tatravagónka ovšem není to jediné, na čem impérium Alexeja Beljajeva stojí. Od exministra hospodářství Ľudovíta Černáka Beljajev koupil další vagónky - firmy kolem trebišovské Vagónky a obsadil i Železniční opravny a strojírny Zvolen. Ty ovládá Optifin Invest s dalším údajným sponzorem vládní strany SMER – SD Vladimírem Poórem.

Se jménem Alexeje Beljajeva se už notoricky spojuje i politika. Už v počátcích byznysu neměl problém získávat úvěry od bank ovládaných Mečiarovou vládou. Na oplátku jeho Optifin Invest patřil mezi štědré podporovatele HZDS. V roce 2007 daroval Beljajev straně Vladimíra Mečiara deset milionů korun. Média spekulovala, že Beljajev peníze posílal rovněž prostřednictvím jiných dárců. Legendární je příhoda, kdy do centrály HZDS přinesl v igelitce dar ve výši sedm milionů korun osmdesátiletý důchodce Rudolf Trávniček. Podle slovenských médií pocházely peníze z igelitky právě od Beljajeva.

Při studii Beljajeva a vztahu s HZDS rezonuje také kauza kolem jeho IT společnosti Columbex.

Bratislavskou firmu vyšetřuje evropská protikorupční jednotka. V roce 2008 se totiž dostala ke státní zakázce přes podezřelý "nástěnkový tendr". Tehdy kvůli podezření z manipulace zakázky padla hlava ministryně zemědělství Zdenky Kramplové právě z HZDS-LS (bývalé HZDS). Přesto, že případ stále vyšetřují, dostala v roce 2013 firma Columbex od ministra zemědělství Ficovy vlády Ľubomíra Jahnátka další zakázku na správu IT systémů státu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Z Bureše Babišem.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.