PETRA NACHTMANOVÁ

SVŮDKYNĚ S MODRÝM NEBEM NAD HLAVOU

Edice PETUNKY

Huntířov, 2017

© Petra Nachtmanová, 2017

Vydalo v roce 2017 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

web: http://www.petranachtmanova.cz,

e-mail: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 2. a 1. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

2. vydání

Obálku navrhla a zpracovala © Taťána Kubátová,

sazba Taťána Kubátová

redakce Taťána Kubátová

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-906964-1-9 (epub)

ISBN 978-80-906964-2-6 (mobi)

1

I kančí hody jednou skončí, tvá láska se s tebou navždy loučí…

Láska vás většinou zasáhne úplnou náhodou. S blaženým úsměvem na rtech se díváte kolem sebe a zdá se vám, že žijete na nejskvělejším místě planety Země. Vůbec vás nezajímá včerejší prohlášení, kdy jste vykřikovali cosi o nejhnusnější díře světa. Stačil mžik a všechno šedivo- černé se mění na barevný záhon věčně rozkvetlých kytek.

Prohra lásky je stejně náhodná. Najednou stojíte před uvadající zahrádkou a je vám zcela jasné, že už další dobarvování, oživování ani opečovávání nemá smysl. Znechuceně odhodíte potřebné nářadí, sundáte si rukavice a odkráčíte co nejdál, abyste se nemuseli dívat na pozůstalou spoušť.

I já utekla.

Snad zbaběle, ale s nadějí na vylepšení stavu mého málo šťastného bytí.

Nikdo se nechce cítit v krátkém člověčím životě nespokojeně a odstrčeně. Pro Viléma jsem se stala skutečně velkou zbytečností. Odsunul mne ve svém žebříčku priorit tak daleko, až mi to neustálé čekání na řadu vrazilo do mozku jediný bojový pokřik:

„Náš vztah právě skončil. Tři, dva, jedna, start… A lovu zdar!“

„Simonko, říkala jsi něco?“

„Něco ano. A šlo o hodně důležitou záležitost.“

„Neslyšel jsem tě. Právě mi volal soused. Olda Karásek zastřelil dva divočáky. Dva! Chápeš? Musím tam běžet a zeptat se na podrobnosti. Až se vrátím, povíš mi všechno znovu, jo?“

Pro Viléma nebylo nic důležitějšího než aktuální stav zastřelené lesní zvěře. Čím víc kusů, tím naléhavější únik do spárů myslivecké mluvy.

A navíc ty dlouhosáhlé vyprávěnky nejen ve dne, ale v brzkých ranních nebo pozdně nočních hodinách se sousedem Milošem Veverkou. Veverkovi také kolovala v těle nefalšovaná lovecká krev. Důchodce a nejvěrnější přítel každého myslivce. Znalec ověnčený mnoha diplomy, trofejemi a loveckými knihami za záslužnou práci.

Častokrát jsem musela s Vilémem absolvovat „neodkladné“ návštěvy jeho vilky se zahradou. Z jedné strany zahrady mne strašila vyvržená srna, o kousek dál se povalovala těla kanců nebo selat. A než jsem se stačila rozkoukat, běželi ke mně minimálně dva čeští fouskové a jeden jezevčík. Hrůzou nahánějícím štěkotem mi dávali najevo, kdo je tady pánem. Naštěstí i lovecký pes neodolá lidskému pomazlení a pohlazení.

Veverka dělal mysliveckého hospodáře. Skutečně věděl o každém zastřeleném kusu v revíru. Hlavně o víkendech, kdy se skoro každý snažil věnovat maximálně svým koníčkům, se u něho sjížděli členové mysliveckého sdružení a přiváželi mu své úlovky. Dnes Karásek, jindy Bělásek, Kočí nebo Macoušek. Mohla bych vyjmenovat všechna jména myslivců a převyprávět jejich příhody ve stylu, jak ke kusům zastřelené vysoké, černé a jiné zvěře přišli. Nevěděla jsem, kde pracují, jestli jsou ženatí nebo rozvedení a ani kolik mají dětí. Nedobrovolně shromažďované informace (Vilém se dělil o své zážitky skutečně dokonale, zatím jsem nenašla dost odvahy ho stopnout) se týkaly pouze loveckých úspěchů, snah a proher.

První pokus o útěk se nevyvedl podle představ. Usnula jsem a procitla v neděli brzy ráno. Sotva jsem otevřela oči, dívala jsem se do očí krtka a myšky. Plyšáků!

„Teto, půjdeš si se mnou hrát?“

Probrala jsem se a posadila na posteli. Úplně se mi vykouřilo z hlavy slíbené hlídání sousedčiny šestileté dcerky Lucinky.

Svůj původní plán jsem musela odložit. Nejprve Lucinka, pak návštěva přátel z Moravy, Vánoce, oslava Vildových třicátých pátých narozenin. Ani na konci března jsem neudělala krok k samostatnosti, protože si Vildova matka zlomila ruku. Celý týden mne dirigovala. Přikazovala, co přesně uvařím a na jaké místo v mrazáku uskladním připravenou stravu na příští týden. Šlo o neuvěřitelnou šichtu, na kterou padla moje dovolená. Potenciální nevěsta se musela stát čilou pomocnou sílou v domácnosti.

Na chvíli jsem skutečně myslela na vdavky a na pokus o založení fungující rodiny. Proslovy Magdaleny Bukové mne totiž jasně masírovaly směrem k rozvětvení klanu. Ve třiceti letech je už žena pěkně nalomená a chce u sebe v náručí svírat roztomilý miminkovský uzlíček.

„Simonko, moc se těším na vnoučátko. Nejde vám to?“

„Možná by nám to i šlo, ale to by váš syn musel noční osamělé sedánky v lese vyměnit za noci s přítelkyní v posteli. Ale kdekoliv jinde, kde by s sebou neměl zbraň, vábničku a dalekohled.“

„Aha. Ten náš kluk mysliveckej je celý po tátovi. Neboj, domluvím mu. Jakmile mi sundají sádru, pozvu vás oba na oběd a uvidíš, jak se vynasnaží mi vyhovět.“

„No, když myslíte.“

Pochybovala jsem. Poslouchání maminky měl partner určitě na háku, stejně jako rozpravy o věnování času společným intimnostem. Na posedu trčel většinu volného času a občas tam rovnou i usnul. Lovecká vášeň s velkým náskokem vedla nad ostatními touhami. S nasazeným sexuálním tempem bychom se miminka dočkali až v příštím století.

*

Ze začátku jsem se snažila pochopit Vilémovu vášeň pro střílení. I žena si umí dost dobře představit stav, kdy se stále někdo množí a množí. Lesní množírna bez střílení by měla za následek nemožnost se zde volně procházet. Každý strom by patřil minimálně třem větším zástupcům zvířecí říše (menší exempláře si vůbec netroufám tipovat). Zvěř by hladověla, začala se požírat mezi sebou a stoprocentně by se zakousla i do mnoha lidí, protože ti se taky přemnožovali. Zástupci lidstva by ale odmítali zabíjet z důvodu úcty ke všemu živému. Zvíře úctu k živým bytostem neřeší. Zná zákon o přežití – nesežereš, budeš sežráno!

A tak jsem se mu vnutila jako doprovod. Ze snahy se s ním myslivecky sdružovat a snad pochopit, proč od něho les dostává stále více času.

„Můžu jít s tebou?“

„Můžeš, ale musíš být hodně potichu. Skutečně hodně tiše, jasný?“

„Spolehni se.“

Mlčení mi nevadilo. Líbání, objímání a spalující vášeň se může za jisté snahy odehrát úplně neslyšitelně.

Vylezli jsme oba na posed. V tento moment dosud nadšeně. Zatímco Viléma nadšení nijak neopouštělo, mne už po několika málo minutách. Seděli jsme. Koukali. Nedělali žádné pohyby. Nevydávali žádné zvuky. Les občas zašuměl. My mlčeli. Koukali. Mrkali. Nechávali se ovívat jemným větrem. A zase jen koukali…

Zívla jsem. Asi hlasitěji, než se slušelo v lesním klidu. Vilém se na mě nevraživě podíval. Usmála jsem se na něho a dotkla se jeho dlaně. Ihned se vytrhl a soustředil se na pozorování. Měl dojem, že něco zahlédl. Vytáhla jsem krk. Vykulila oči. Nic. Šlo o omyl. Dnes nejspíš žádné zvíře nemělo v úmyslu skoncovat se svým životem právě na tomhle místě.

A zase známý kolotoč. Koukání do tmy. Občas na nebe s mizerně svítícím Měsícem. Mlčení. Sezení. Mlčení. Zívání (moje).

„Nic nevidím. Co budeš střílet?“ odvážila jsem se zeptat po hodině nudy.

„Pšššt! Vyplašíš ho!“

„Koho?“

„Zatím nikoho.“

„Aha. Potřebuju čůrat. Tak mě nezastřel.“

„Kam chceš teď, sakra, lézt?“ ptal se nechápavě, když jsem se otočila a hodlala sestoupit ze žebříku na pevnou zem.

„Dolů. Mám snad čůrat z vršku? Ještě si mě někdo vyfotí.“

„Kdo asi?“

„Zvířata těžko. Vzaly si procházející pauzu. Všude samý myslivec…“

„Tak dělej. Hlavně tiše, jo?“

„No jo, furt.“

Netušila jsem, jestli jsem vyprázdnila močový měchýř dostatečně tiše. Jisté však bylo, že ani další hodinu a půl se neudálo nic podobající se úchvatnému zážitku střetu s lesními zvířátky. Nejspíš se moje pachová stopa rozšířila lesem a zvířata tento plácek brala oklikou. A tak jsem zase smutně a otráveně trůnila na posedu. Taková ztráta času! Čekala jsem, kdy Vilém konečně pronese zázračné: „Jdeme domů!“

Ze sezení v tmavém lese mi nejspíš prostydl močový měchýř a jiné citlivé ženské orgány. Tentokrát jsem nic neoznamovala a rovnou se připravila na zdolání žebříku.

„Kam lezeš? Rušíš noční klid.“

Viléma chytilo šílenství. Porušil vlastní příkaz mlčenlivosti. Chvilku jsem si myslela, že mě zastřelí. Naštěstí jen trochu zavadil o pušku a zase ji rychle narovnal do původní polohy. Tedy ve směru hlavní ode mne.

„Kam asi?“ vyštěkla jsem.

„Vždyť jsi před chvílí byla, ne?“

„Tady plyne čas stokrát pomaleji. Takže jsem byla hodně dávno!“

„Nevím, proč se mnou chceš chodit na čekanou, když nevydržíš chvilku v klidu.“

Moc dobře jsem slyšela, jak ještě řekl (jen tak pro sebe), že ženský nepatří do lesa. Asi se mu moc neulevilo a křikl za mnou:

„Už zůstaň dole. Stejně jsi zkazila romantickou noc!“

Nevím, o jaký druh romantiky se jednalo. Mne se ani nedotkl…

Asi myslel moment, kdy mi na hlavu posadil svůj klobouk se sojčím pírkem. Překážel mu v zírání po tmavém okolí. Ale co, hlavně, že se už vracíme! Zalezla jsem za jeden strašidelně vyhlížející vzrostlý strom a doufala, že právě nyní nepřijde statný paroháč a nenabere mou holou zadnici…

*

Nastal den pozvání na lahodný oběd o pěti chodech. Součástí „menu“ se stalo probírání posledního hokusu pokusu o založení fungující rodiny, kde dostane hlavní roli miminko. Při monologu Magdaleny Bukové se její manžel zvedl a zahuhlal, že jde makat do garáže.

Ze slušnosti jsem vzorně naslouchala, usmívala se a odpovídala.

Vilém si pilně četl nejnovější časopis o myslivosti. Vždy mi nadšeně oznámil, co si jde číst (tím plnil rozmlouvací povinnost, i když byl úplně mimo dané téma). Hltal nové informace o samonabíjecí brokovnici, o opakovací kulovnici, o parožení srnců, sokolnickém setkání, ochraně krajiny v české přírodě i o výstavě srnčích trofejí kdesi na Moravě.

„Nechceš si prohlédnout aspoň obrázky?“ navrhl mi, když došel až na poslední stranu s inzercí s loveckou tématikou.

„Simonko, tak kdy?“ houkla na mne znovu Magdalena Buková. Zamračila se na svého syna a naznačovala mu, aby si časák strčil někam a věnoval se naléhavějším věcem.

Vilém absolutně ignoroval matčiny posunky. Já ho kupodivu čímsi přitahovala. Chtěl ve mně probudit zájem zákeřným útokem na mateřské pudy.

„Jsou tam hezký vlci. Máma vlčice a čtyři roztomilá vlčátka. Podívej se!“

Otevřel na příslušné straně a ťukal na obrázek. Nepřehlédla bych ho. Přišlo mi na mysl, jak bych se měla ve vlčí kůži. Vlčata by mi sála mateřské mléko a Vilém by se stal otcem náruživě lovícím divou zvěř pro svou početnou rodinu.

„Paní Buková, řeknu vám to na rovinu. Asi nikdy se nedočkáte vnoučete. Vilém nechce děti.“

Vytřeštila oči. Zrudla v obličeji a stékal jí pot ze spánků na krk. Krutá novina ji nejspíš připravila o babičkovskou naději. Nebudu přece lhát!

„Vildo??? Vždyť máš přece rád malý děti, ne?“

Nesměle přikývl. Zčervenal. A bránil se větami, ve kterých se neobjevilo nic spojené s loveckou vášní.

„Simono, co plácáš kraviny? Chci děti! Mám miminka rád. Mami, přece bys jí nevěřila.“

Vilémova máma váhala. Nevěděla, komu momentálně nalepit značku lháře a komu pravdomluvce. Vilda mi za trest zavřel časopis s vlčími mláďaty. Ukázal mi hlavní stranu oblíbeného čtiva – starodávnou zámeckou skříň narvanou palnými zbraněmi všeho druhu. Chtěl mne postrašit, ale já se nedala.

„Víte, váš syn by rád předal svou genetickou stopu potomstvu. Bohužel, nevím, jak se mi podaří porodit liščata, vlčata, koloušky, tchoříky nebo dokonce medvídě!“

Magdalena ještě chvíli přemýšlela o mém proslovu a potom se začala smát. Povídala mi, jak jsem úžasně vtipná (nemluvila jsem ani trochu humorně). Nadšeně se rozzářila a důvěrně mi sdělila, že věnuje miminku kvalitní deku, dupačky, kabátek, dudlík, víceúčelový nočník, kočárek a ještě přebalovací pult. Všechno shromažďovala na půdě a ujišťovala mne, že tam ani přechodně nesídlí žádné myši, potkani a jiná havěť. Vnouče by přece nijak neohrozila.

Rodinné skladiště nevyužívaných věcí mne nijak nevzrušovalo, ale slušelo se projevit vděčnost.

„Jste moc hodná. Snad nebude ani jeden dárek ozdobený mysliveckými symboly,“ pronesla jsem s nadějí, že naše potomstvo nezažije hned od narození střet s likvidační realitou.

Znovu se zachechtala. Dotkla se s pochopením mé paže a spokojeně zavrkala.

„Neboj se. Na všem jsou jenom roztomilí zajíčci. Barevní! A s kalhotkami, mašlemi a cukrátky v tlamě! Podobní se v přírodě vůbec nevyskytují.“

Rozmluvy o miminku Viléma nenavnadily ani trochu. Vlastně jsem ho i podezírala, jestli nezměnil orientaci na zoofila, když ho nepřitahovalo ani hodně drahé sexy prádélko ze žhavých novinek v erotické módě.

*

První pokus o konec vztahu jsem nakonec odložila z listopadu až do května, času lásky. I v máji to bylo s milováním takřka v háji. A ke konci měsíce ještě někde mnohem dál…

V tento měsíc se mi dostalo nadšené přednášky, jak se Vilda těší na prvního srpna, kdy se začnou lovit jeleni, laně, kolouchové, kňouři, lončáci, selata a bachyně, které nevodí selata.

Vilda Buk byl prostě kus kance a nezajímalo ho nic jiného než jak ulovit jiná divoká prasata a pořádně vyvinuté paroháče. Milovat les není nic špatného. Milovat ho s naprostou oddaností a vášní tak, že pod vámi praskají prkýnka na posedu, to už jde o život.

Mně šlo o společný život, a tak jsem se i několikrát snažila o záchranu. Marně.

A přišel skutečný den odloučení.

Dorazil mne tím, jak naši ložnici začal zničehonic předělávat k obrazu svému. Ložnice krásně sladěná do fialova a provoněná uklidňující levandulovou vůní se během jednoho jediného dne bez mé přítomnosti přeměnila na loveckou místnost s arómatem zatuchliny.

Vildu přivedl k nápadu soused Veverka (jak jinak – podle zásady „cti zkušenějšího svého“). Vyklízel místnost pro vnučku a zbavoval se různých krámů. Čeho jiného by měl asi nadbytek, když celý život znal jen myslivost ve všech podobách?

A tak jsem místo po příjemně chlupatých koberečcích šlapala po vyčiněné kůži divočáků i s hlavou. O tu jsem párkrát pořádně zakopla a prsty mě bolely jak deset pomstychtivých ďáblů. Stěny nám zdobily jelenice, diplomy za vynikající lovecké výsledky, vycpaní bažanti, divoké kachny a jiné ptactvo. Nechyběly hrůzostrašné hlavy lesní zvěře a v neposlední řadě trofeje, nahánějící v nočním šeru skutečnou hrůzu. Tyčily se na všech stěnách v pokoji, pochopitelně i nad mou hlavou.

„Nepřehnal jsi tu výzdobu?“

„Chtěl jsem ti doma udělat nefalšovaný lovecký zámeček. Můžeš si hrát na princeznu, kněžnu nebo přímo na královnu!“

„O jaký pohádce mluvíš? O princezně v medvědím kožichu, o královnině sežraném divočákovi, nebo o kněžně, co sedávala každý večer pod parohy s bažantem v ruce?“

„Jsi vtipná, proto tě miluju.“

„To ale nebylo vtipný.“

Mračila jsem se. On zářil štěstím a rachtal si nově přinesenými broky v krabičce. Pozitivní stránkou se stalo, že se v naší nové lovecké ložnici zvýšila frekvence milování (z jednoho pokusu týdně na dva). Možná některé typy žen vítají, když mají při sexu obecenstvo. Já mezi ně nepatřila. Nedařilo se mi pořádně uvolnit. Vilém se zase cítil až moc uvolněně. Nabral závratné tempo. Nestihla jsem se ani připravit, a už byl konec.

Měla jsem sto chutí mu vrazit do zadnice pořádný kus paroží!

Čtrnáct dní jsem se držela a trpěla mu do zelena laděný módní výstřelek. A pak jsem při převlékání ložního povlečení narazila na jedno nízko zavěšené paroží tak silně, že mi došla svatá trpělivost se vším. Boule na čele dostala mozek do bolestivé, ale bezláskové pohotovosti. Bystrá mysl, neomámená láskou, umí jednat hodně rychle. Rozsvítilo se mi. Následovalo jasné a pevné rozhodnutí.

„Říkám ti znovu, co jsi měl slyšet už loni. Náš vztah právě skončil. Tři, dva, jedna, start… A lovu zdar!“

„Simonko, neběsni. Vždyť šlo jenom o paroží ze srnce. Co bys dělala, kdybys narazila na dvanácteráka? Nebo kdyby na tebe rovnou spadnul?“

„Spadnul, jo? Hele, mám ráda zvířata i přírodu, ale co je moc, to je moc. Mezi námi je konec.“

„Simonko, ulovím ti zvěřinu a uvařím prvotřídní gulášek.“

Lákal mne na kus žvance, ale ze všeho zvěřinového menu mi žaludek vydával strašidelné zvuky. Po dlouhé debatě jsem mu předložila důkazy – můj, ne moc obsáhlý deníček, měl zaznamenána všechna důležitá fakta.

„Jen se podívej. Prolistuj si jednotlivé dny. Kde u data najdeš červené kolečko, tak ten den či noc jsi trávil v lese. Čím větší značka, tím větší lovecký zážitek.“

„Mno… nářez, co?“

Obracel zadumaně stránky do minulosti, až konečně zajásal. „Hele, tady je celý týden bez červených značek.“

„Ukaž! Hmm, to jsem musela na školení a neměla přímý důkazy.“

Nic se nepodařilo zachránit. A ani oblíbený liščí ocas, který mi jednou daroval na ozdobu westernového klobouku. Spálila jsem ho v krbu u tety Marušky v Beskydech.

A při posledním rozlučovacím rituálu jsem nepříčetně řvala:

„Chudák. Chudáček lištička. Ocas jí uřízli, ještě určitě ani pořádně nevytuhla! Chudák lištička… Bééé, bééé, bééé. Já se zblázním. Zase sama. Chlapi budou litovat! Nechci nikoho z nich vidět pěkně dlouho!“

Řvala jsem, i když šlo o naprosto uměle vyrobený ohon.

Vidění mužů jsem nezabránila. Přece jenom planeta Země rozmístila muže a ženy celkem rovnoměrně, aby byli na dosah a nemuseli se hledat příliš dlouho, čímž by se riskovalo vymření lidstva.

Samota mi také dlouho nerozežírala mozek. Lásce se nedá poručit. Přijde si nečekaně a někdy se žena nestačí ani pořádně nadechnout…

2

Úvahy nad poznáváním chlapů – a celý týden je v trapu!

Přestěhovala jsem se zpátky k rodičům. Měli radost. Já ne. Vilém bydlel ve vedlejší vsi, takže můj vztah se mohl považovat za výměnný přátelský pobyt mezi obcemi. Jen tu druhou výměnu nikdy neuskutečníme…

Nepsal mi. Nevolal. Nenavštěvoval. Ostatně rozchod se uskutečnil z mé vůle, tak proč se snažit?

Chodila jsem do práce v bance. Vracela se unavená, otrávená a bez sil. Celý červen jsem trávila volný čas sezením na lavičce před domem se zrakem upřeným na slepice za plotem a na velký ořešák. Detailně jsem zkoumala tvary zrní určeného ukvokaným družkám a vyvíjející se plody vlašských ořechů. Měla jsem náběh na vytvoření nepraktické příručky o deformacích pšeničných zrn a o kymácení stromových listů ve větru.

Najednou mi přišel můj život úplně zbytečný. Dokonce jsem se jednou přistihla, jak mne láká vysedávání na posedu s Vilémem. Seděla bych bez sebemenšího špitnutí a dívala se na něho. Klidně od noci až do ranního rozbřesku. I nekonečně dlouho…

„Zatracení chlapi!“ vyštěkla jsem nahlas pro zklidnění divně se mnou cloumajících hormonů. Nevrátím se k němu. Nikdy!

Nějakou dobu nadáváte na mužské plemeno a najednou stačí vcelku běžná událost, aby se muži stali opět hlavním cílem vašeho života. Přihodila se mi stejná příhoda. Oči stačilo stočit od ořešáku k zastávce u hlavní silnice.

Srdce plesalo, radovalo se a rovnou se ponořilo do bláznivé zamilovanosti.

„Jsi blbá, nebo co? Ve třiceti se přece nebudeme zamilovávat na první pohled. Už přece dávno víme, co podobný úlet obnáší za rizika!“

Jelena pěnila vzteky. Mohla. Nezaslepila ji láska. Nepomohlo kázání, domlouvání ani nejžhavější drby týkající se milostných krachů. Tvářila jsem se nesmírně šťastně. Nerozházel by mne ani proslov s přímými důkazy o sňatkových podvodnících.

Můj svět se úplně proměnil na začátku července. Zamilovala jsem se. Neplánovaně. A na první pohled. Kdo by se nezamiloval do krásného a hodného kluka po týdnech láskového půstu? Uhranul mne úplně vším, co mu patřilo (v den seznámení nešlo o žádný extra majetek - skoro nic na sobě a u sebe jen základní vybavení na víkend pod širákem). Měl černé krátké vlasy, hnědé oči, snědou tvář, na hlavě klobouk a skvěle vypracovanou postavu od dlouhého chození po lesích, loukách, pěšinách a polích.

Jelena je mou nejlepší kamarádkou. Známe se od dětství. Právě ona mi vyčinila hned, když jsem jí s tím blaženým úsměvem na rtech a s omámeným pohledem sdělila nejnovější zprávu. Nelenila jsem totiž a hned druhý den nasedla po pracovní době na kolo. Mým cílem se stala Jelenčina proslulá cukrárna „Pusinkový ráj“ na náměstí ve městě.

Sdílení skutečnosti patřilo k mé poslední záchraně, jinak by hrozilo celonoční vrtění v posteli a žádný spánek.

„Na první, nebo na druhý. Není to jedno?“ osvětlila jsem se spokojeným výrazem ve tváří a nabírala si větrníkový krém na lžičku.

„Jak ses s ním vůbec seznámila?“

„Stál na zastávce s rozladěnou kytarou. V druhý ruce klacek, mapu a na zádech usárnu.“

Pozorně tam postával. Stál tam, stál a stál. Jenže hodinu nic nejelo. Pak si sednul, seděl, seděl a pořád nic nejelo. Další hodinu podrobně zkoumal naše poloroztrhaný jízdní řády, ale ty se dají akorát použít k modlení za neplánovaný příjezd autobusu. Další půlhodinku stál, stál, seděl, seděl. Položil kytaru na zem, zase ji zvednul a chtěl se vydat kamsi pěšky. V ten moment mne přestalo bavit očumování z dálky. Konečně jsem vylezla z domkového doupěte a šla mu podat pomocnou ruku. Vlastně pomocný hlas utěšovák. Nestačila jsem ani přejít silnici, a už se vsí rozléhal můj křik:

„Ahoj. V neděli odpoledne u nás nic veřejnýho nejezdí.“

„Už jsem si stačil všimnout. Kde najdu nejbližší hospodu?“

„Z úplně nejbližší hospody udělali sklad na dřevo. A v druhé nejbližší mají už půl roku zavřeno z technických důvodů.“

„Aha. Dost mi vyschlo v krku. Dneska děsně praží slunce. Pozval bych tě, ale není kam.“

„No, to není.“

Vykouzlila jsem na tváři ten nejneodolatelnější úsměv. A hned se mi vynořily vzpomínky na časy, kdy jsem také jezdila jen tak nalehko do přírody. Vůbec mi nevadilo spát ve spacáku v lesích. Měli jsme prima partu. Vlastně mi přišlo líto, že už spolu nevyrážíme nikam mimo civilizační ruch. Začátky mého vandrování a pobytu pod širákem se neodvíjely lehce, ale vypracovala jsem se postupem času. Během několika let jsem nabrala celkem slušné znalosti. Jenže člověk není lesní skřet, aby si mohl od rána do noci běsnit v lesích. Musí se živit, a pracovních příležitostí v lese neroste zrovna mnoho.

„Kam razíš, nebo spíš odkud? Já taky dřív jezdila. Jako mladá… ehm, mladší. Měli jsme celkem bezva partičku. Jenže potom se situace trochu zvrtla a místo v lesích se vysedávalo od pátku do neděle v hospodách. Všeho moc škodí. Navíc, když člověk nesnáší alkohol a pivo k tomu.“

„Aha. Tak to já si rád dám pivko. Ale ani túry nevadí. Nejradši jezdím sám.“

„Vlk samotář?“

„Ne tak úplně. S prima holkou v páru by se mi jezdilo skvěle.“

„Opravdu? Hmm.“

Začala se mi vařit krev v žilách. Vzpomínky se rozvibrovaly. Vždyť mi v lesích bylo moc fajnově. Navíc jsem cítila tu vnucující se odvahu se mu nabídnout za doprovod. Zase si jen tak vyjet se spacákem. Šílela bych radostí!

„Jsem Roman. Říkají mi Rony.“

„Simona alias Simka. Anebo Bojka. Vyber si.“

„Hodně telefonuješ, jo? Že ta Simka.“

„Néé, nepřeháním to. Když jsem jezdila, tak se snad ještě ani SIM karty nevyráběly.“

„Nevypadáš staře.“

„Vtipálku. Stařenu ze mne zatím nevydoluješ, ale třicítka mi už visí na krku.“

„Vypadáš mladší. Mně je třicet pět.“

„Hmm, i ty vypadáš mladší.“

A tak jsem ho pozvala na náš dvorek. Dostal pivo v plechovce. Následovalo přibližně hodinové povídání, výměna telefonních čísel a slib společného výletu za hranice všedních dní. Na rozloučenou mi dal pusu.

„Jeleno, chápeš? Zaujala jsem ho. Mezi námi to jiskřilo od první chvíle. Nevidíme se několik hodin a z mých jisker už šlehají plameny.“

„Simčo, jsi moje nejlepší kámoška. Z plamenů může být brzy popel.“

„Ale no tak, přej mi trochu štěstí. Příští víkend spolu vyrazíme pod širák. Poznám ho blíž. V přírodě se chlapi poznají líp. Však už jsem ti o tom hodněkrát vyprávěla. Prostě vezmeš muže svých snů na víkend pod širák a během několika hodin odhalíš jeho pravý já.“

„No jo. Chápu tě. Musela ses ale zamilovat zrovna do Romana?“

„Asi ano. Proč bych to jinak dělala? Nic se neděje náhodou, i když ti to tak přijde. Všechno dostane časem smysl.“

„Nečetla jsi zase knihu o teroristickém útoku milostných myšlenek na citlivou ženskou duši?“

„Ne, jen jsem se zběžně dívala na obrázky. Pro inspiraci. A pro pokus o vystřízlivění. Čím víc jsem se ale probírala pokyny k nepodlehnutí každému muži v dosahu, tím víc se moje láska prohlubovala.“

„Vždyť tam dali jen dvě fotky. Na hlavní přední a zadní stranu.“

„A stačí to…“

„Psal to chlap. To by tě mělo varovat. Proč dal do názvu ‚teror‘?“

„Co jsi říkala?“

Jelena mi ještě jednou zopakovala otázku. Stejně jsem netušila, co jí odpovědět. Divně jsem se culila a namalovala si obrázek srdce v jedné půlce větrníku pomocí lžičky. Jelena mne nevraživě pozorovala. Měla jsem dojem, že mne chce pomatlat všemi dorty v dosahu a vystavit mne u sochy míru pro výstrahu. Nakonec mi vyrvala lžičku z ruky a odstrčila talířek na druhou stranu stolu.

„Stejně se v tom nimráš.“

„Nemám chuť jíst, spát, cokoliv dělat. Chci jen snít a hlavně s ním být.“

„Zamilovaná husa!“

„Závidíš?“

„Ne. Proč ale zrovna Roman? Nemají snad na skladě jiný jména?“

Jelena narážela na svého zatím posledního přítele. Kvůli němu už dva roky nedokázala sebrat odvahu seznamovat se s muži. Raději se zavřela do své cukrárny a matlala se s dorty. Tvrdila, jak ji cukrárenská práce perfektně uspokojuje a nemusí ani spát, jak se vyžívá v nových návrzích a receptech na nejúžasnější dorty a jiné zákusky.

Romanu Švihlíkovi se nemohlo říkat jinak než Romeo. Já mu začala říkat alfa samec Romeo (Jelena se k tomuto označení přidala později). Romeo si uměl vytvořit na každém místě skupinku svých obdivovatelů. Poslušně ho následovali a poslouchali na slovo. Jelena se rovněž nechala oblbnout. Nešlo sice o žádného náboženského maniaka, ale i zdánlivě nevinné sportovní záliby mohou vést k újmě na zdraví.

Švihlík byl normálně švihlý adrenalinovými a extrémními sporty. Vše probíhalo celkem v pohodě – sportoval na vlastní nebezpečí. Až do dne, kdy se rozhodl stát profesionálním kaskadérem. Jelena pak sloužila jako pokusný králík. Její rozchodovou příhodu jsem znala dokonale.

„Skoč, navždy získáš můj obdiv!“ ječel Romeo na Jelenu, když stála na útesu a pod sebou měla dobrých šestnáct metrů.

„Dělej, skákej! Ty to dáš, jsi moje holka.“

Byla jeho. Bláznivá ženská, co se mu chtěla zavděčit za každou cenu. Až do dneška! Necítila se dobře už od rána. Pobolíval ji žaludek, hlava se motala. Diagnostikovala se na brzký příchod menstruace. Ne, chlapi nikdy nedovedou pochopit, co musí žena měsíčně prožívat, a ještě jí přihodí další nálož.

„Nezlob se, vzdávám se.“

„Žádný vzdávání. Jsi jednička. Těš se, cliffdiveři a highjumpeři ti nasází tolik lajků na Facebooku, že se staneš celebritou.“

Netoužila po slávě celebrity. Nehodlala ani rozšiřovat bláznivou skupinu bez pudu sebezáchovy. Nechtěla se zlámat a stát se mrzákem, kterého by tenhle mačo hned opustil. Romeovi se přece nemohlo nic stát. Neustále jí zdůrazňoval tento fakt. I tuhý kořínek se ale může lehce pochroumat…

Přistihla se, že mu občas přála újmu na zdraví. Dal by jí konečně pokoj!

Tři sekundy volného pádu a člověku se úplně překroutí život. Neměla si předem číst ty poučky o následcích zranění míchy v krční páteři během skoků do vody. Jeden ze šesti případů zlomeniny páteře zapříčinily skoky do vody. Co ji čeká, když skočí? Nebude schopna zvednout paže a ohýbat ruce v loktech? Bude moct hýbat rameny, ale nepohne tělem a ani neohne ruce? Nebo se snad zraní nad čtvrtým obratlem a sama se ani nenadechne a nepohne končetinami?

„Nechci šaškovat na sociálních sítích ostatním pro pobavení. Je mi zle!“

Když se člověk podívá ze země do výšky, nepřijde mu to zase tak děsivé. Když se postaví na útes, pohled se zhorší. Jeleně se třásla kolena. Cvakala zubama. Stav nedaleko k omdlení a sesypání se na jednu roztřesenou malou hromádku. Měla husinu po celém těle a nutně se potřebovala přitulit k někomu, u koho by měla jistotu, že ji dolů neshodí proti její vůli.

Nevěřila Romeovi.

„Skoč! Čím víc nad tím přemýšlíš, tím to bude horší.“

„Nechci. Bojím se.“

„Co bys asi dělala na Red Bull Cliff Diving, kde se skáče z výšky 26 metrů. A rekordmani mají už za sebou výšku padesáti metrů. Neboj se, nenutím tě pokořit rekord. Od toho jsem tu já, že jo?“

Blbě se smál. A z toho jeho neustále omílaného „skákej!“ ji rozbolela hlava. Stačil chybný krok a skutečně by padala dolů. Omylem.

„Sakra, dej mi už pokoj. Neskočím!“

„Ty tam prostě skočíš. Jasný?“

Tón Romeova hlasu se změnil. Z lehkého naštvání ho popadl pořádný vztek. Chytil Jelenu kolem pasu a násilím ji posouval na okraj útesu. Bránila se. Kopala. Křičela. Prosila. Chtěl ji tam strčit a bylo mu úplně jedno, co se s ní stane.

„Skoč, nebo se s tebou rozejdu!“

„Kašlu na tebe!“

Získala stejný pocit, který by měla při střetu s vrahem. Nakonec se jí podařilo se mu vysmeknout a utíkala pryč z místa. U silnice si stopla auto. Srdce jí splašeně bilo, ale věděla jediné – skončila s ním. Navždy! A to i přestože na ni řval, že si dělal srandu a nikdy by ji dolů neshodil.

Jelena se po této příhodě rozhodla nepokoušet osud a vyhýbat se chlapům.

„Všichni Romanové neblázní stejným způsobem. Kdy skončíš ten tvůj půst? Nedáš mužům už žádnou šanci? Krása ti brzy odkvete.“

„No a? Nalákám je na dorty.“

„Neblázni, zdravá výživa brzy úplně vytlačí sladkosti. A na uvadlou krásku se přilepí příživníci a lenoši.“

„Nech si ty kecy o uvadnutých růžích. Člověk je mladý, jak se cítí. Bez chlapů se mi žije dobře.“

„Dobře jo, ale co úplně suprově?“

Pokrčila rameny. Chvilku se zasnila. Asi procházela sny hodně odvážně, protože se culila při pohledu na reklamu na ovocnou dřeň. Prvotřídní kráska Jelena měla světle plavé vlasy dlouhé až na záda, velké modré oči, svůdný pohled a štíhlé tělo. Štíhlost si držela bez problémů i mezi neustálým přísunem laskomin, zmrzlin a dortů na všechny způsoby. Jedinou vadu na kráse tvořila divně se křivící pusa, když se smála.

„No, už se mi zdají divný sny. Lákám muže do záludných pastí a píchám jim injekce obsahující spalující vášeň. Měla bych se poohlídnout po nějakým muži. Jenže musí jít o prvotřídní kousek. O ten nejlepší na světě! S jiným se nehodlám zahazovat.“

„Pochopitelně, jak jinak.“

„Začnu se seznamovat.“

„Opravdu? A kdy?“

„Pustím se do detailní prověrky chlapů s tebou. V přírodním prostředí. Když tvrdíš, že se pod stromama nepřetvařují a žena urychleně rozpozná jejich pravý charakter.“

„Chtěla jsem jet sice v páru s Romanem, ale co bych pro kamarádčino štěstí neudělala, co?“

„No vždyť. Taky ti nevyčítám rozňamtaný větrník.“

„Zkusím kontaktovat bývalou partu. Ráda se s nima zase po letech sejdu. Aspoň někdo známý, ale nic nezabrání poznávání nových lidiček. Zavolám Romanovi, jestli neudělá pro jednou výjimku a nepojede ve větším počtu. Stejně se musíme poznávat líp.“

„Zařiď detaily a informuj mě. Co nejdřív, jo? Už se těším. A pak mi napiš seznam, co si mám vzít s sebou do lesa.“

„Skutečně chceš poznávat chlapy v lesích a hospodách? Spí se venku. Občas ve srubu. Nikdy jsi neležela na zemi mimo budovu.“

„Všechno se jednou odehraje poprvý. Nějaký polštářek a vylepšený spacák unesu. Jestli je pravda, že se lidi v samotný přírodě projeví, chopím se jediné šance, klofnu toho pravýho a neztratím čas s ulhanými magory. A kdo tvrdí, že si ustelu na zemi?“

„No, pod převisem těžko najdeš postel. Ani obyčejnou dřevěnou ti nikdo nepřistrčí, natož předraženou komfortní s matrací napuštěnou zdraví prospěšnými látkami. Nebo se zavěsíš na strom jako opice?“

„Jsi vtipná. I když stromy stojí za úvahu… Na čundry se snad nechodí po poušti, ne? Houpací síť rozhodně nepředstavuje špatnou volbu. Stromů roste v lesích ještě dost, ne? Nebo se lámou, když se mezi ně zavěsí něco lehkého?“

„Nefandi si. Nepatříš k zase tak moc lehkým exemplářům.“

„Zrcadlo pravdy by řeklo, že ne k úplně nejlehčím na světě, ale statný chlapík by mě unesl i se sítí. Ale jo, kručí mi v žaludku. To mám vždycky o kilo a půl míň než normálně.“

„No nevím, zavěšování by asi šlo. Mysli ale na jiné okolnosti. Žijou tam tvorové. Ptáci, sovy, veverky, netopýři a podobně. Mohli by ti v noci skočit přímo do síťovaného lůžka.“

„Hmm, zajímavá myšlenka. Začali by prohledávat okolí a mohli by mě znetvořit. Ale co kdyby se jim náhodou podařilo provést skvěle provedenou plastiku obličeje, rukou, noh, hmm? To by stálo za úvahu.“

„Pravděpodobnost, že tě ptačí zobák nebo zvířecí zuby změní na královnu krásy, je jedna k miliónu.“

„Umíš si představit hlavní titulek v bulvárním plátku? Znetvořená a znásilněná v houpací síti v temném lese!“

„Proč znásilněná? Myslíš si, že veverky zajímá tvoje pohlavní ústrojí?“

„A obličej snad jo?“

„Když by sis dala místo očí lískáče.“

„Znásilnění jsem myslela až po zvířecí přeměně. Budu tam tak ležet sama a zadarmo. Někdo využije situace a zpříjemní si čas se sličnou děvou.“

„Pokud si tě neprohlídne zblízka. Pohled do vyklovaných očí jen tak někoho nevzruší. Spíš bych to tipla na obrácený účinek. Vezmou nohy na ramena a poběží hodně daleko s nadějí, že zapomenou na hrůzný zážitek.“

Jelena nalila ledový čaj. Najednou zářila štěstím. Došlo mi, že potřebovala trochu popostrčit k odvaze udělat změnu ve svém životě. Přála jsem jí hodně fajnového muže. Jen jsem doufala, že se do ní nezamiluje zrovna můj právě nalezený Rony…

3

Láska na první pohled zůstala v plánu, zatím si zahraju na vzteklou dámu…

Neprší! Počasí má jediné štěstí, že neposlouchalo včerejší televizní předpověď na víkend a vydalo se svou cestou. Dát dohromady známé z let dávno minulých bylo díky sociálním sítím snadnější, než bych si mohla představit. Dandy, Macek a Flekač nás čekali na nádraží. Znala jsem je všechny. Jelena ani jednoho.

Rony zatím chyběl. Slíbil, že se k nám připojí během soboty, jestli se nám podaří se spojit a dám mu vědět, kde se přesně nacházíme. Můj nápad Ronyho naštěstí nepobouřil. Omluvil se, že se v pátek jedná o čistě pracovní záležitost, jinak by vyrazil s námi rovnou. Celý týden jsme si nadšeně volali. Dozvěděla jsem se o něm zajímavé novinky. Pracoval jako externí pracovník pro pojišťovny a stavební spořitelny. Získával nové klienty a chodil k nim domů podepisovat smlouvy. Vlastně jsme měli podobná zaměstnání. Musel mít úspěch. Vypadal pěkně a určitě se na pěknou tvář a postavu nechalo nalákat hodně žen. Nějak jsem si ho neuměla představit ve slavnostním obleku nebo v košili.

„Na svatbě mě uvidíš,“ smál se mé poznámce, jak mu sluší hlavně maskáče a zelenohnědé triko.

„Budeš se ženit?“

„S tebou. Pamatuješ si termín? Zapomněl jsem si poznamenat datum.“

„Hahaha. Zítra.“

„Aha. Nařídím si budík.“

Laškovali jsme zcela bez zábran. Dosud se nikdy neoženil a po světě neběhal žádný jeho potomek. Jednou jsem se přistihla při myšlenkách na skutečnou svatbu. Já a Rony ve svatebním. Krásná představa! Vilém se nepotřeboval ženit. Stačil mu partnerský vztah. Jistota, že se k němu denně vracím domů. Zase jsem si na něho párkrát vzpomněla. Žili jsme společně skoro dva roky. Všechny zážitky nešly najednou úplně odstřihnout, když mysl netrpěla žádnými poruchami paměti.

Raději jsem se věnovala přítomnosti. Stačila krátká cesta vlakem a Jelena vzdychala, jak jí je vedro a neví, jestli vůbec do neděle přežije, když v lese nefunguje klimoška. Jelena byla úplná katastrofa. Seznam věcí na víkend absolutně nevyužila. Měla si vzít jen minimum věcí a táhla s sebou obrovský nový batoh. Na můj dotaz, proč si nevzala něco menšího, mi podala jasné vysvětlení.

„Můj nový vodotěsný batoh jsem si objednala v e-shopu. Kdo má asi podle těch obrázků poznat, co se tam všechno vejde? Vzala jsem s obsahem padesát litrů. Nabízeli i větší modely a já volila zlatou střední cestu.“¨

„Psala jsem ti spacák, mikinu nebo svetr, pro případ nočního chladu. Dál ponožky, kalhotky, něco malýho k jídlu do žracáku. Nechápu, cos tam všechno narvala.“

„Uvidíš!“

Měla jsem obavy, že vytáhne večer u ohně i manikúru. Navíc se oblékla hrozně divně. Přistane na ní celá sbírka lesního hmyzu. K jejímu oblečení jsem rovněž utrousila krátkou poznámku.

„Ses zbláznila?“

„Proč?“

Ukázala jsem na její fungl nové oblečení. Měla si vybírat obnošené hadry, ale na parádnici Jelenu byla „obnošenost“ srovnatelná s nemožností se do toho nasoukat.

„Z výprodeje. Nemysli si, žádná paráda. Nebudu přece dělat módní přehlídku srnkám na palouku, ne?“

„Jak by ti řekla maminka – jsi dospělá, dělej si, co chceš.“

Přivítala jsem se s členy bývalé party. Jelena zatím stála opodál. Prohlížela si kluky skutečně důkladně. Než se vrhla do seznamování, naklonila se ke mně a zašeptala:

„Žádná láska na první pohled. Tihle týpci mě nechávají úplně chladnou.“

Potom nasadila svůj líbezný úsměv hodný dost sladké marcipánové růžičky a hrdě oznámila:

„Jsem Jelena. Simčina nejlepší kamarádka už od plenek.“

„Jelena, jo? Kdes nechala Smoldu pacholdu?“

„Hele, nech si ty blbý vtípky. Radši se slušně představ.“

„Sorry, myslel jsem, že patříš k jiný skupince. V tomhle chceš jít do lesa?“

„Ne, před vstupem do lesního porostu se svlíknu do naha, blbečku!“

Dandy na ni vyjel v plné parádě. Jak vidno, Jelena vůbec nezůstala chladná. Vařila se jí krev. Hlavní výbuch se teprve chystal. Raději jsem je všechny představila sama. Kluci se smáli na plné kolo.

Jelena vzbudila pozornost už svým oblečením. Jak se dalo předpokládat. Což o to, maskáče byly úplně v pohodě, ale žlutý triko a výrazná kanárková kšiltovka dala přítomným mužským jedincům signál, že tohle stvoření je fakt „síla“!

„Jen ty žlutý tenisky ještě chyběj!“

„Proč žlutý?“ ozvala se Jelena. „Ty ve výprodeji neměli. Přece si do lesa nebudu kupovat značkový hadry za plnou cenu, ne? V akci stačej.“

„Jó jó jó, Jelena. Ty jsi dobrej matroš na skvělej song,“ prohodil Flekač a nadhodil si kytaru.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Svůdkyně s modrým nebem nad hlavou.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.