Těsně předtím, než se dostal na nocí zahalený povrch, ho dostihli quelové.

Okamžitě se otočil a utekl zpět do jeskyní. Odváděl je dál od syna, přesně jak měl v plánu. Tři mohutní tvorové zaplnili chodbu, a jak ho pronásledovali, drahokamy posázené krunýře matně světélkovaly.

Když Gryf zahnul za roh, málem se srazil s dalším netvorem. Quel byl naštěstí stejně zaskočený jako on. Než se stačil vzpamatovat, Gryf mu aramitským mečem usekl hlavu.

Pronásledovatelé varovně zatroubili a z hlubin jeskyní se okamžitě ozvaly odpovědi. Lidský hlas – Orril D’Marr – jim hlasitě, ale lhostejně rozkazoval, aby kořist obklíčili a přitiskli ke zdi. Gryf si jasně uvědomoval, že D’Marr předpokládá, že ho slyší a zachová se podle toho. Doufal však, že místo toho udělá něco, co kopáče ani D’Marra nenapadne.

v nakladatelství FANTOM Print

Ohnivý drak

Ledový drak

Vlčí přilba

Stínový hřebec

Křišťálový drak

Dračí koruna

Král koní

Dračí stíny

DragonRealm - Zrození

Zahalená říše

Děti draka

Dračí kodex

FANTOM Print

2009

Dragon Master © 2002 Richard A. Knaak

Past Dance © 2002 Richard A. Knaak

Skins © 2003 Richard A. Knaak

Storm Lord © 2003 Richard A. Knaak

A Wolf in the Fold © 2003 Richard A. Knaak

The Still Lands © 2004 Richard A. Knaak

Copyright © 2009 for Czech edition by Martin Fajkus & FANTOM Print

Translation © Hana Vlčinská

Interior Art © Petr Willert

Cover © Jan Patrik Krásný

ISBN 978-80-7398-673-5 (ePub)

ISBN 978-80-7398-674-2 (mobi)

www.fantomprint.cz

Předmluva autora

Všechno dobré musí jednou skončit… Opravdu?

Dračí říše mi byla vždycky blízká a drahá. Postavy, které v ní žijí, patří k těm, které mám ze svého díla nejraději, a v hlavě se mi neustále vynořují náměty k dalším příběhům. Neustále však přicházejí i nové vzrušující plány a ukazuje se, že návrat k tomuto starému světu je těžší, než jsem si kdy představoval.

V deseti románech, které jsem zatím napsal, zůstalo nesčetně narážek a možných stop, které se týkají minulosti i budoucnosti Dračí říše. Od doby, kdy jsem dokončil poslední z románů, Krále koní, mi chodí od čtenářů z celého světa dopisy a emaily, v nichž se mě ptají na ten či onen možný příběh a co chci se svými postavami dělat dál.

Před pár lety jsem se konečně rozhodl. Psát román v tu chvíli sice nepřicházelo v úvahu, ale pustil jsem se do kratších kousků, malých náhledů na některé události. Měly to být povídky, každá asi o dvaceti tisíci slovech. Hlavní postavou řady měl být Cabe Bedlam, ale chtěl jsem v každém příběhu předvést i jiné postavy, takže se Cabe neobjeví všude.

Připravované povídky měly mít takový rozsah a styl, že je nebylo možné jen tak publikovat v časopisech. Proto jsem udělal neobvyklou věc – inzeroval jsem je na své webové stránce. Zájemci mohli každou z nich dostat za malý poplatek v PDF formátu.

Reakce byla úžasná. Ukázalo se, že se čtenáři z celého světa chtějí dozvědět víc nejen o Cabeovi, ale i o jeho ženě Gwen, jejich dětech, teď už starších, o Temném koni, Gryfovi… a o Shadeovi.

Shade. Shadea se týkalo víc dotazů než kterékoliv jiné postavy. Vždycky jsem o něm chtěl napsat víc a právě tady jsem měl příležitost. Proto v téhle sbírce povídek najdete nejednu stopu jeho přítomnosti – a možná i víc.

Chtěl bych vám, českým a slovenským čtenářům, velmi poděkovat, že jste mi pomohli udělat z Dračí říše to, čím se stala. Tato sbírka je jedinečný projekt publikovaný pouze v České republice a existující jen díky ohromující odezvě fanoušků z vašich zemí.

Nicméně, s trochou štěstí nebude tato sbírka naším posledním setkáním s Cabem, jeho rodinou a přáteli a ano, taky se zlosyny.

Prosím, bavte se!

Richard A. Knaak

Milá čtenářko či vážený čtenáři,

toto je už jedenáctý DragonRealm, takže se dá předpokládat, že jsi knihu neotevřel žádnou náhodou, ale patříš k fanouškům tohoto cyklu. A svět Richarda A. Knaaka tě uchvátil stejně jako mě, takže Cabe Bedlam, Jantarová paní, Temný kůň, Zelený drak či Shade se stali i tvými oblíbenci. V jejich společnosti jsi určitě strávil spoustu příjemných chvil, ale chceš vědět více. Právě proto vycházejí Dračí stíny, kde známí hrdinové prožívají další dobrodružství. Kromě nich se tu však objevují i postavy nové, jež se také budou snažit získat tvou přízeň. A tak si pravděpodobně po přečtení závěrečného příběhu zase budeš přát, aby Richard A. Knaak napsal nějaký další příběh z DragonRealmu. (Pokud chceš vědět, jestli je nějaká šance, že se ti toto přání splní, přečti si rozhovor s autorem v závěru knihy.)

Dračí stíny ovšem nejsou jen tak nějakou obyčejnou povídkovou sbírkou. Pět ze šesti příběhů, které kniha obsahuje, totiž ještě nikdy nevyšlo knižně ani časopisecky. Výjimkou je povídka Kůže, která vyšla u nás v antologii Legie nesmrtelných. Čeští čtenáři tak mají jedinečnou příležitost být mezi prvními „cestovateli“, kteří se vydají do světa DragonRealmu, aby tu prožili nová, nádherná dobrodružství. A to přece stojí za trochu té námahy.

Na tomto místě bych asi měl začít líčit všechny překážky, které jsem musel překonávat, aby kniha mohla vyjít. Vždyť, kde jinde se editor jako já může zviditelnit, než právě v předmluvě. Po pravdě ovšem musím přiznat, že to vlastně nebylo nijak složité. Při loňské návštěvě Richarda A. Knaaka na Slovensku a v Česku jsem se ho jednoduše zeptal, zda by nebylo možné vydat jeho zatím nepublikované povídky ze světa DragonRealmu u nás jako jedenáctou knihu cyklu, která by byla jakýmsi exkluzivním bonusem pro české čtenáře. A on okamžitě nadšeně souhlasil. Za pár měsíců jsem dostal originální texty, a práce mohly začít. Proti nebyl ani šéf FANTOM Printu Libor Marchlík, takže nic nebránilo tomu, aby kniha dostávala stále pevnější obrysy. Hana Vlčinská byla jako překladatelka jasná volba, a nakonec se mi na vnitřní ilustrace podařilo zlomit i Petra Willerta. V závěru jsem byl tou největší „brzdou“ já sám, když jsem dodal slíbené texty jako poslední. No, a výsledek právě držíte v rukou. Ať se vám příjemně čte.

Martin „Felčar“ Fajkus

Valea Bedlamová, dcera velkého čaroděje Cabea Bedlama, se narodila, jak se říká, v panské kolébce. V jejím případě tady Panství – prastarý dům vytvořený magií z kamene a živého stromu – stálo už celá staletí a Bedlamovi i s veškerou svou mocí byli jen posledními v dlouhé řadě těch, kdo tajemný příbytek nazývali domovem. Panství je plné vzpomínek a na tak magickém místě vzpomínky často získávají podobu stínů – duchů.

Valea s těmito vidinami vyrostla a historie domu ji fascinuje. Při pátrání po původu jistých vzpomínek však zjistí, že i nejstarší z nich mohou ovlivnit současnost a duše se často vracejí, aby znovu zopakovaly svůj osud.

A z jednoho stínu vzpomínky se Valea může dozvědět i něco o vlastní minulosti – a o osudu, který ji čeká…

Dávný tanec

Vzpomínky mohou podléhat změně…

I

Stíny tančily.

Tančily na neslyšitelnou melodii, němý orchestr. Stíny tančily u schodiště, v čiré tmě, znovu a znovu opakovaly stejné kroky, kratičký obraz polapený v čase.

A potom zmizely.

II

Valea žila s duchy.

Aspoň to o ní tvrdil její bratr Aurim. Většinu času trávila tím, že je studovala, snila o nich a přemítala, jací byli zaživa.

Obrazy nebyly skuteční duchové, ne v obvyklém smyslu. V Dračí říši jsou duchové, stejně jako měniči podob, elfové a čarodějky, jako je ona. Ne, vize, které se v nečekaných okamžicích zjevovaly v jejich domě, byly ve skutečnosti vzpomínky.

Vzpomínky Panství.

Odhodila si z tváře dlouhé, splývavé rusé vlasy. Nakláněla se nad knihou patřící jejímu otci, čaroději Cabeovi Bedlamovi. Celá léta zapisoval do deníku vázaného v kůži obrazy, které on a ostatní ve vysokém domě viděli. Nebyl to dům postavený jen z mramoru, ale na jedné straně byl vytesaný přímo v kmeni velkolepého stromu. Panství tu pod tím či oním jménem bylo dokonce déle než dračí králové a v průběhu času se stalo ústředním bodem mnoha životů a událostí, ne vždy jen lidských.

Valea nejen sdílela otcovo zaujetí historií jejich domu, ale byla tím přímo posedlá. Matka si dělala starosti nad množstvím hodin, které Valea trávila v knihovně, a obávala se, že se z dvacetileté dívky stává samotářka. Valea s nimi nenavštěvovala lorda Gryfa v Penacles ani se neuráčila doprovázet je na diplomatických misích v horském Talaku, království znetvořeného Melicarda a jeho krásné královny Erini. Bedlamova dcera vždycky zůstávala doma, aby nezmeškala žádné zjevení.

„Paní?“ ozval se váhavě ženský hlas.

Ve dveřích knihovny stála snědá, smyslná žena s úzkýma, exotickýma očima a téměř elfskými rysy, vedle nichž čarodějce její vlastní bledá, kulatá tvář připadala velice všední. Seteřiny jednoduché, ale pěkné černé šaty dokonale zvýrazňovaly postavu. Přestože měla Valea mnohem elegantnější, smaragdově zelené šaty, cítila se nehezká a nevkusně oblečená.

Teprve když Setera otevřela ústa, ukázalo se, že navzdory vnějšímu vzhledu tahle služebná rozhodně není elfka. Měla ostré, dravé zuby a rozeklaný jazyk. Přes tuto zlověstnou stránku se však k Valee chovala s dokonalou úctou, a dokonce poklekla na jedno koleno.

„Vstaň, Setero. Víš, že můj otec nedovolí, aby se nám někdo klaněl, člověk ani drak.“

„Je to císssařův zvyk…“

Při zmínce o Seteřině bývalém pánovi Valeou projelo bezděčné bodnutí lítosti. Dračí lid velice dbal na formality, navzdory tomu, že mladý císař kdysi býval žákem Cabea Bedlama. Valein otec se Kyla pokusil naučit být spravedlivým, nepředpojatým vládcem, ale ani on nedokázal vykořenit jisté stopy hluboko zažraných způsobů.

„Ale teď nesloužíš císaři. Jsi v domě mého otce.“

Setera vstala. Zářivé oči, které okouzlily tolik lidských sluhů, pozorně sledovaly paní. Kdykoli se do nich Valea podívala, připadala si obyčejná, a dokonce ošklivá, přestože se na ni kdysi Kyl díval se zalíbením. Samozřejmě, bral tehdy v úvahu také důsledky toho, že by měl po svém boku nevěstu, z jejíhož rodu pocházeli někteří z nejmocnějších čarodějů všech dob.

Valea zahnala hořké vzpomínky a zeptala se: „Co chceš?“

„Warnok tvrdí, že ssse sssetkal s vizí,“ prohlásila Setera a zachvěla se. Přes veškerou bojovnost draky, kteří pracovali na Panství, přízračné obrazy znepokojovaly. „Přála jssste si, abychom vám takové věci oznamovali.“

„Ano?“ Všechny myšlenky na Kyla a její vlastní hloupost se vypařily a Valea se soustředila na zprávu. „Poznal ji? Kde to bylo? Ukaž mi to!“

Tmavovlasá žena odvedla Valeu mramorovými síněmi k té části Panství, kde se kámen dokonale spojoval s živým stromem. Hladké, světle šedé stěny ustoupily sytě hnědému dřevu, jako by odjakživa byly jedním. Dokonce i podlaha se proměnila.

Vpředu je čekal služebný drak Warnok a ohlížel se přes šupinaté rameno, jako by čekal ducha za každým rohem. Stejně jako Setera i on nedávno dorazil z horského panství dračího císaře. Kyl řekl Valeinu otci, že je to dar, který má ukázat, že pouta mezi dračím vládcem a lidským čarodějem zůstávají pevná. Bedlamovi předpokládali, že noví sloužící možná i špehují pro svého pána.

Zatímco Setera vypadala víc než lidsky, Warnok ani zdaleka ne. Na rozdíl od císaře, jenž tváří i postavou okouzloval ženy stejně jako Setera muže, Warnok připomínal většinu ostatních dračích samců. Byl vysoký skoro sedm stop a od hlavy k patě v zelené šupinaté zbroji se zlatavým nádechem, který byl znamením jeho klanu. Na rukou měl rukavice a všechny rysy tváře ukrývala přilba, završená malou dračí hlavou. Hluboko zpod přilby hleděly dopředu rudé plazí oči a ve stěží viditelné štěrbině úst stejně jako u Setery kmital za ostrými zuby špičatý, rozeklaný jazyk.

Podoba rytíře ve zbroji byla pouhou iluzí. Všechno, co Valea viděla, bylo součástí draka, jeho kůží. Tato podoba byla pro většinu dospělých samců největším přiblížením k lidské podobě, ačkoliv se zdálo, že nejmladší generace se už víc podobá Kylovi.

Přestože Warnok působil hrozivě – a ve skutečnosti to byl drak – dál se s obavami rozhlížel kolem sebe. Když na něj Valea zavolala, trhl sebou.

„Paní,“ zajíkl se sluha ve zbroji a lehce sklonil hlavu.

„Tys to viděl?“ začala bez úvodu a těkala očima kolem sebe v naději, že se představení zopakuje. „Co to bylo za zjevení? Mluvilo? Bylo na schodišti? Dole v hlavní síni?“

Valea už dávno vydala trvalý příkaz, že si má každý lidský nebo dračí sluha pečlivě prohlédnout přízračné zjevení, se kterým se setká. Neuvědomovala si, že většina lidí její vášnivý zájem o tyto nadpřirozené úkazy nesdílí. Warnok přivřel oči, sevřel ústa do tenké linky a celý se při výslechu scvrkl.

„Jenom jsssem to zahlédl,“ zasyčel nervózně, zcela nepodobný velkému šupinatému válečníkovi. „Vedle točitých ssschodů.“ Drak ukázal na jedno z mnoha spirálových schodišť, kterých bylo Panství plné.

Valea si ho dychtivě prohlédla, ale nic neviděla. Trochu zklamaně se znovu zeptala: „Co to bylo?“

„Possstava v plášti sss kapucí… myssslím, že mnich, paní. Neviděl jsssem mu do obličeje a ssstál tam jen okamžik, než zmizel.“

Mnich v kapuci… takový obraz jí nic neříkal, ale otec si ho mohl zaznamenat do notesu. Bude se muset podívat. Drakovo sdělení ji zaujalo i zklamalo; Valea přemýšlela, jakou roli mohl mít mnich v dějinách Panství, ale zároveň doufala v poutavější obraz, jako byl třeba umírající pátrač, kterého kdysi zahlédl bratr na předních schodech domu.

Další výslech Warnoka nepřinesl nic nového, Valea se však nenechala odradit a zamířila zpátky do knihovny prohledat záznamy, jestli v nich nenajde zmínku o mnichovi.

„Kampak jdeš?“ zeptal se melodický hlas.

U zadního vchodu Panství stála Valeina matka, Jantarová paní. Měla na sobě smaragdově zelený jezdecký úbor, zdůrazňující i tak skvělou postavu. Dokonale oválnou tvář se zářivýma zelenýma očima, plnými ústy a drobným nosem lemovaly vlasy, hustší a červenější než Valeiny. Stejně jako její dcera měla i Jantarová paní ve vlasech stříbrný pruh, znamení čarodějů a čarodějek.

Valea nejednou slyšela, že je téměř dokonalou kopií své matky, a právě to „téměř“ mladší lady Bedlamová považovala za potvrzení svých nedostatků. Její tvář rozhodně nebyla bez chyby. Měla příliš velká ústa a nos trochu nahoru. Neměla ani tak živé oči a pozoruhodné vlasy. Valea si říkala, že výstižnější slovo by bylo „zředěná“. A navíc bylo matce nejméně padesát, když nepočítáme dvě stě let strávených vinou Valeina vlastního dědečka v zajetí jantaru. To se sice dalo vysvětlit tím, že mágové žili déle, ale dceřině sebevědomí to nijak nepomáhalo.

„Mířila jsem do knihovny.“

Krásná tvář se zamračila. „Zase? Opravdu potřebuješ chodit víc ven, Valeo. Od té doby, co odešla Ursa, jsi až moc uzavřená. To není zdravé.“ Gwendolyn Bedlamová byla velice činorodá žena. Když ji s manželem zrovna nevolali, aby se vypořádali s nějakou krizí, neustále se něčím zabývala.

Ursa byla Kylova sestra a odešla s ním, když se stal císařem. Také to byla Valeina nejbližší přítelkyně, ale to nebyl pravý důvod, proč se Valea uzavřela do sebe, a matka i dcera to věděly. „Jsem v pořádku, matko. S dovolením…“

Lady Bedlamová se však nedala. „Valeo. To, oč se pokusil Kyl…“

„Kyl nic neudělal. Byla jsem hloupá.“

„Drak a člověk mohou být přátelé, ale nic víc.“

Valea se na matku nevěřícně podívala: „A už jsi to řekla Aurimovi?“

„Otec a já si s Aurimem poradíme.“

„Raději byste si s ním měli poradit rychle. Nebo si opravdu myslíte, že jel znovu na návštěvu do Penacles?“

Výraz Gwen Bedlamové nenechal nikoho na pochybách, že dceřin osten zasáhl do živého. Když se Valea otáčela od matky, cítila se poněkud provinile, ale v jistých ohledech měla i pocit zadostiučinění. Rodiče nemůžou pochopit, co cítí ke Kylovi, o nic víc, než co cítí bratr k Ysse… která je jakožto dítě draka a ženy důkazem, že to, co tvrdí lady Bedlamová, není pravda.

Valea slyšela, jak matka odchází, bezpochyby aby prozkoumala Aurimovu poslední lež. V tom, aby Yssu synovi rozmluvila, uspěje asi tak stejně jako kdysi u Valey – vůbec.

Valea, odhodlanější než kdy dřív, zamířila do knihovny a k notesu… a do bezpečí netělesných vzpomínek Panství.

III

Mnich nebyl v notesu nikdy zaznamenán, což znovu podnítilo její zájem, ale ještě zajímavější bylo, že konečně odhalila jistý vzor. U schodiště se uskutečnilo víc než jedno setkání; během let bylo přímo na něm nebo poblíž spatřeno šest různých přízraků. Valea měla podezření, že se stejně jako jiná zjevení ukazují i tehdy, když není poblíž nikdo, kdo by je sledoval. Nedokázala říct, proč si toho otec nikdy nevšiml, ale ta oblast si rozhodně zaslouží pečlivější studium.

Proto teď seděla stranou, přikrčená, v úkrytu dál od schodiště, a sledovala potemnělé místo, zatímco zbytek Panství spal. Pozemky i dům obklopovala neviditelná bariéra, která nikomu nedovolila vstoupit bez souhlasu Bedlamových, a tak nepotřebovali stráže. A kromě toho, i kdyby se někomu podařilo štítem projít – jako to kdysi udělal obávaný drak Toma – byla tu kouzla, která by obyvatele varovala.

Valea čekala, spokojená, že ji nikdo neruší. Schválně si oblékla svůj oblíbený světle zelený župan, kdyby se někdo náhodou probudil a potkal ji. Tady, kousek od kuchyní, by měla dokonalou výmluvu. Bratr sem v noci pravidelně chodil něco malého sníst. Proč by to nemohla udělat i ona?

Uplynula hodina, dvě a pak tři. Čas nahlodal Valeinu sebejistotu a chytrý plán teď vypadal úplně pošetile. Nedostatek spánku si navíc začínal vybírat daň. Navzdory odhodlání ochabovala v bdělosti. Zívla, svázala si vlasy dozadu a rozhodla se, že se jenom na chviličku opře o zeď…

Probudilo ji vrznutí někde u vrcholu schodiště. V duchu se proklela, že nedávala pozor, a stáhla se. Doufala, že ten, kdo jde dolů, bude dostatečně rozespalý a nevšimne si jí. Matka teď někde hledá Aurima, takže by měla mít slušnou šanci, ale přesto…

Vrzání se přiblížilo, ale Valea ve tmě nikoho neviděla. Přimhouřila oči; neodvažovala se zkusit žádné kouzlo, aby neupoutala pozornost toho, kdo teď stál na schodech. Je docela možné, že se otec neohlášeně vrátil z výpravy na severozápad, ale pochybovala o tom.

Teď to znělo, že už je příchozí úplně dole, ale na schodišti pořád nebylo nikoho vidět. Valeu najednou napadlo, že to má jednoduchý důvod.

Mnich se nevrátil, ale přišel jiný duch.

Napětím jí přeběhl mráz po zádech. Vrzání nahradily tiché kroky, vyvolávající představu někoho lehce našlapujícího, možná ženy.

Podobné setkání ještě nikdo nezaznamenal; další do sbírky u schodů. Valea vystoupila z úkrytu a pokusila se zaostřit na místo, kde by měla postava stát. Měla čím dál silnější pocit, že je to žena, mladá žena.

Tlumený výkřik ji málem přinutil, aby se stáhla. Až na poslední chvíli si uvědomila, že i tenhle zvuk vydal duch.

A pak se zformoval modrý opar, shrbená postava.

Umírající žena. Elfka oděná v modré, tváří k zemi, krev vytékající odněkud z břicha.

Valea instinktivně natáhla ruku, aby pomohla někomu, komu už není pomoci, a místo aby se prsty dotkla látky, ponořila je do vize.

* * *

„Je ti špatně, sestřenko?“

Měl úzkou, ale pohlednou tvář, podobně jako Kyl. Byl vysoký, stříbrovlasý, ale mladý, pokud se mu člověk nepodíval do očí. Dubově hnědé oči už toho viděly mnoho, možná až příliš, nicméně i v nich se objevila jistá něha, když na ni shlížely.

Sestřenko?

Valeu zmátla spíš elfova přítomnost než to, že ji nazval sestřenkou. A ani ta přítomnost ji nezmátla tak jako skutečnost, že oba tančili a tančili, on ve svém bohatě zdobeném, stříbrném a modrém saku a kalhotách, ona v jasně modrých šatech, které se v pase rozšiřovaly do zvonu. Jednu ruku měla v elfově dlani, vysoko zdviženou, druhou se lehce dotýkala jeho těla, těsně nad opaskem. Stejně tak se on dotýkal jí, ale ve vší slušnosti, i když s citem.

Hrála hudba, znělo to jako píseň větru. Valea nikdy nic podobného neslyšela. Neměla s elfy téměř žádné zkušenosti, přestože s nimi snad měla společnou krev…

Krev! Vzpomněla si na umírající postavu.

Zakolísala a on ji chytil, na tváři výraz mírného znepokojení. Valea si byla jistá, že zrudla, ale nemohla to nijak zastavit.

„Dost,“ tiše přikázal elf, ale ne jí. Na jeho rozkaz hudba utichla.

Tanec skončil a Valea si uvědomila, že stojí u schodiště… přesně na místě, kde se ukázal duch.

„Omlouvám se, Galani. Když vedu, občas zapomínám myslet na partnerku.“ Řekl to skoro žalostně, jako by ta slova měla hlubší význam.

„Ne,“ ozvala se. „Ne. Neomlouvej se, Araku!“

„Ale ano! Navštívíš bratrance a ten neudělá nic, jen tebou zmítá jako lístkem ve větru!“ Arak se na sebe zamračil. „Možná měli ostatní pravdu, když ti radili, ať sem nechodíš.“

Valea nevěděla, co na to říct, ale její rty to zřejmě věděly: „Co si myslí starší, je jejich starost, bratranče. Tráví příliš času tím, že si dělají zbytečné starosti!“

„Jako třeba s mým bláznivým návrhem, aby naši lidé konečně vznesli nárok na tenhle svět? Aby už elfové jen pasivně nepřežívali na světě ovládaném postupně garuty, quely, pátrači a teď dračími králi?“

„Náš lid pod vládou všech pánů prospíval, Araku. I když už draci vládnou několik set let, přežijeme i je. Rozhodně spíš než ti hnusní lidé, kteří jako by vyrašili úplně všude.“ Valea fascinovaně poslouchala, co Galani – a vlastně ona sama – říká. Jistotu, s jakou mluvila, poněkud podkopávala čarodějčina znalost toho, jak dlouho dračí králové vládli a že draky nahrazují lidé, ne elfové.

Arak přikývl – Valea si pomyslela, že poněkud váhavě – a odvedl ji k místu, kde byl zadní vstup na Panství.

Venku je přivítala zvířata vytvořená ze stromů, která už Valea znala, stejně jako vysoké, rozlehlé živé ploty, tvořící stěny bludiště, v němž se Valea i její bratr jako děti radostně ztráceli. Nebyla noc, ale všude kolem zářilo slunce, jenže tam, kde Valein svět překypoval aktivitou draků a lidí, pracujících na rozlehlých pozemcích Panství, Arakovo panství vypadalo prázdné a osamělé. Zdálo se, že tu žijí jen oni dva, a Galani tu očividně byla pouze jako host.

„Proč jsme venku?“ zeptala se Valeina ústa.

„Myslel jsem, že se tady mezi rostlinami budeš cítit víc jako doma.“ V elfově hlasu znovu zaznělo jisté váhání.

Valea cítila, že pouto mezi těmi dvěma je rozhodně hlubší než jen pokrevní. Věděla, že mezi elfy se mohou bratranci a sestřenice brát, ale naděje na sňatek mezi Arakem a Galani z nějakého důvodu už dávno uhasla.

Zachvěla se. „Je to moc hezké, ale… rostliny tady jsou nějak jiné… je na nich něco nepřirozeného.“

„Tohoto místa se od jeho vytvoření nejednou dotkla magie, sestřenko. To je to, co cítíš.“

Valea náhle zjistila, že hledí elfovi do očí. Dokázala si představit, že by se v nich ztratila – dokud Arakovu tvář na okamžik nenahradila Kylova.

Valea se odtáhla. Valea… ne Galani.

„Copak, sestřenko? Už tě znechucuji, stejně jako starší?“ Pohledná tvář se pokřivila a už nevypadala tak pohledně.

Čarodějka se nezmohla na slovo, příliš ohromená tím, že zasáhla do děje. Naštěstí odpověděla Galani. „Nikdy, Araku! Jen se bojím, že podceňuješ to, co sis naložil…“ Přelétla očima pozemky a vysoké mramorové a dřevěné průčelí Panství. Na okraji šikmé střechy stála socha vznášejícího se pátrače, z ptačího lidu, o jehož existenci Valea věděla i ve své době. „A tohle místo… tohle místo není dobré pro elfskou mysl. Cítím to.“

„Hloupost. Právě proto mají naši lidé na tuhle zemi tak malý vliv. Strach z neznámého. Strach z cizinců…“

„Jistě ne ze všech cizinců, příteli,“ ozval se jakýsi hlas, a navzdory jeho klidnému, tichému tónu se Valeino a Galanino společné tělo napjalo.

Arak rozhodně nebyl nejistý. S potěšeným výrazem se prudce otočil k Panství. „Jsi zpátky! Jak příhodné. Společně se nám snad podaří sestřenku přesvědčit. Říkal jsem ti, že přijede, že ano?“

„Ano.“

Valea Galaninýma očima hleděla na příchozího, který se tak drze vynořil odnikud, jako by tady vládl on, a ne elf. Pokusila se promluvit, ale hostitelka byla zaskočená a obě zůstaly ztuhlé.

Arak vůbec nevnímal, jakou má sestřenka náladu. Zvedl ruku a natáhl ji k příchozímu. „Sestřenko, dovol mi představit ti toho, kdo horlivě podporuje mé úsilí, spoluvyhnance, jehož pomoc při mé práci je neocenitelná. Galani, představuji ti…“

Urostlý muž v kožených botách a splývavém, skoro živém černém plášti natáhl k Valee ruku v rukavici. Přerušil Arakovu řeč a řekl: „Říkejte mi Tylan… tentokrát.“

Valea Galaninýma očima hleděla na vysokou postavu. Zírala hlavně na tvář… nebo na místo, kde měla být tvář. Pod velikou kapucí zahlédla hnědé vlasy a stříbrný pruh, tvář však zůstávala pořád jaksi rozmazaná. Ať se pokoušela, jak chtěla, nedokázala na ni plně zaostřit. Dokázala rozeznat oči, ústa a nos, ale jen jakoby v mlze nebo skrz vodu.

Pak se Valea zajíkla. Ona, ne Galani, věděla, kdo před ní stojí. Vyrazila to jméno ze sebe a celý její svět se rozmlžil víc než tvář pod kápí.

„Shade!“

IV

„Paní Valeo! Paní, prosssím!“

Valea zamrkala. Uvědomila si, že měla zavřené oči. Pohnula hlavou a ucítila pod ní cosi tvrdého. Nad ní se objevilo jasné světlo a proměnilo se ve svíčku v mosazném svícnu v ruce velice vyděšené Setery.

Dračice odložila svícen a klekla si vedle své paní. Valea se rozhlédla kolem a viděla, že leží u úpatí schodiště a okny se vkrádají dovnitř první ranní paprsky.

„Jssste v pořádku?“ zasyčela Setera. Sáhla jí na ruku. „Paní! Jssste ssstudená!“

Když Valea uvážila, že celou noc ležela na podlaze jen v županu, nijak zvlášť ji to nepřekvapilo. Rychle vstala, ale vzápětí toho zalitovala. Podlomily se jí nohy.

Setera ji zachránila před pádem. Takhle zblízka ji dračí dech, horký a mnohem rychlejší, brzy rozehřál.

„Co… co tady děláš?“ zeptala se jí Valea.

„Slyšela jsssem hluk… výkřik. Nějaké ssslovo nebo jméno!“

Shade… Vzpomněla si, že to jméno vykřikla, ale to bylo ve snu.

Při vzpomínce na to, co zažila, najednou všechno ostatní ztratilo význam. Valea udělala něco, co se otci nikdy nepodařilo – sáhla do vzpomínek Panství a zakusila část jeho historie. Elfové Arak a Galani a jejich setkání s černokněžníkem Shadem… není divu, že se prastaré stavbě tohle setkání zapsalo hluboko do duše.

Valea opatrně rozptýlila Seteřiny starosti a odchvátala do své ložnice. Znovu a znovu si v hlavě přehrávala celou scénu, včetně posledních okamžiků. Samozřejmě, věděla o Shadeovi, i když si nepamatovala, že by ho někdy potkala. Když se objevil naposledy, princezna Erini se právě chystala provdat za Melicarda I. z Talaku. Čaroděj v kápi málem vše zničil, nakonec však pomohl nové královně s čerstvě vylíhnutým nadáním pro magii, a navíc zachránil Talak před vpádem dračích králů. Předpokládalo se, že ho to tehdy s konečnou platností stálo život, ale Shade už dřív zemřel mnohokrát.

Otec věřil, že je Shade stejně starý, ne-li starší, jako dračí rasa, která se kdysi v minulosti na kontinentu vynořila zdánlivě z ničeho. Cabe Bedlam měl podezření, že byl Shade posledním příslušníkem rasy, jež byla předkem lidského druhu, legendárních a zlověstných vraadů. Pokud se Cabeův výzkum nemýlil, vraadové tento svět, dnes známý jako Dračí říše, na krátký čas obsadili a pak se jejich civilizace vytratila.

Jako byl Shade ukázkou moci vraadské magie, byl i ukázkou jejich domýšlivosti a sebezničující povahy. Podle příběhů, které jí otec vyprávěl, se Shade, hnán víc než jen běžným strachem ze smrti, kdysi pokusil o jakési šílené kouzlo nesmrtelnosti. Kouzlo uspělo, byl to však děsivý úspěch. Shade mohl zemřít, ale pokaždé hned zase ožil, někde daleko… A muž, který se vrátil, vůbec nebyl tím, kým byl předtím.

Každé Shadeovo vtělení se vynořilo s částí osobnosti, která se snažila Shadeovo tělo definitivně ovládnout. A co hůř, tyto osobnosti se měnily, od světla k tmě, podle toho, která vládla předtím. Valeini rodiče se se Shadem setkali jako s přítelem i nepřítelem a Cabea jednou zachránil před smrtí jen zásah Temného koně, přízračného tvora z Nicoty a věrného přítele Bedlamových.

Valea vstoupila do své komnaty, přešla k umyvadlu a opláchla si vodou obličej. Chladná tekutina ji skoro vzpamatovala. Ano, viděla Shadea, ale vlastně to byla jen vzpomínka. Tenhle Tylan, tahle podoba čaroděje bez tváře, je stejně mrtvý jako elfové.

Jaká tajemství však ukrývají přízraky, s nimiž se setkala, a vzpomínka, kterou prožila? Chtěla utěšit umírající elfku – teď viděla, že to byl hloupý nápad – ale to by jí nemělo umožnit prožít Galaninu minulost. V otcových záznamech nebyla o žádném podobném zážitku ani zmínka.

Také tam však nebyla ani zmínka o vizi, ve které by se objevil Shade.

Protože matka náhle odjela, Valea se bohužel nemohla hned pustit do průzkumu celé události. Starost o Panství vyžadovala její pozornost. Jistě, byli tu správci, ale k určitým věcem i tak potřebovali souhlas. A taky bylo třeba vyřídit korespondenci, neboť rodiče udržovali kontakty s přáteli a spojenci po celém kontinentu. Jeden svitek hovořil o čilém ruchu v zemích na severozápadě, patřících dračí konfederaci, což byl volný svazek území osídlených přeživšími z několika klanů, jejichž vládci zahynuli. Vedl je drak beze značek jménem Ssaleese, ale říkalo se, že právě teď je jeho pozice dost vratká.

Valea odložila svitek stranou. Otec zrovna prověřoval jiné zvěsti z blízkého sousedství konfederace. Kdyby byl sám, dělala by si o něj větší starosti, ale otce nesl Temný kůň a společně byli neporazitelní.

Den uplynul až příliš rychle a Valea si uvědomila, že je unavená. Jen málokdy měla Panství na starost; když byli rodiče pryč, obvykle se o ně staral bratr. Až na pár výjimečných okamžiků nepouštěla noční setkání z hlavy, ale povinnosti na Panství jí zabránily zamyslet se nad ním. Teprve když se ve své komnatě usadila k večeři a zahleděla se z terasy na rozlehlé zelené pozemky chráněné bariérou, začala celou záležitost zvažovat.

Ke vstupu do vzpomínky jí stačil dotek prstů. Logika říkala, že by se jí to mělo příště podařit znovu; zůstávala jen otázka, kdy to bude. Duchové Panství nepřicházejí na písknutí. Může to trvat dny, měsíce nebo i roky, než bude mít znovu takové štěstí.

Přesto zastihla noc Valeu znovu ukrytou poblíž schodiště, tentokrát v teplejších šatech a stokrát odhodlanější.

Při každém zapraskání domu, každém zašeptání větru se napjala, přesvědčená, že se zjevení vrátilo. Pokaždé ji však čekalo jen zklamání. Noční hodiny kvapem plynuly a rychle se blížilo jitro.

Těsně před rozbřeskem se zvedla a opustila úkryt. Oči měla zakalené. Uvažovala i nad tím, že by se přízraky mohly ukázat ve dne, byla si však jistá, že největší šanci má v noci. Teď se její očekávání rozplynulo. Mladá čarodějka uhladila neučesané vlasy a vrátila se do svých pokojů, aby si na pár hodin odpočinula. Panství se o sebe může chvíli postarat samo.

Nechtěně si představila Kyla, úsměv na exotické, ne zcela lidské tváři. Jak by se mu teď asi líbila, takhle rozcuchaná. Hořce se kousla do rtu, vrhla se na nadýchanou postel a zabořila se do polštářů. Až se probudí, snad dokáže dát své pošetilosti nějaký smysl… veškeré své pošetilosti. Dokonce i duchové ji podvedli. I oni…

* * *

Ruka jí vyťala ostrý políček. Ohromená Valea se na nic nezmohla, jen tam stála a pokoušela se pochopit, co se právě stalo.

„Varoval jsem tě, ať už takové věci neříkáš! Jestli musíš to jejich žvanění pořád dokolečka opakovat, sestřenko, můžeš se klidně rovnou vrátit do lesa, kam patříš!“

S bolestně pálící tváří se Valea dívala, jak Arak kráčí pryč. Vypadalo to, že je elf připravený zabíjet. Valea – nebo spíš Galani – se neovladatelně třásla a mladá čarodějka jí to nemohla mít za zlé. Pak se elfka otočila a s tekoucími slzami se rozběhla mramorovými a dřevěnými síněmi, kolem temného, prázdného tanečního sálu a chodbami osvětlenými umírajícími pochodněmi. Pokud Panství odráželo své obyvatele, teď rozhodně zrcadlilo náladu Galanina bratrance.

Utíkaly ven z domu, do měsícem zalité zahrady. Valea hleděla na rýsující se bludiště, které ji teď volalo k sobě. Její elfská hostitelka volání vyslyšela a bez uvažování se vrhla mezi vysoké živé ploty.

Galani vytrvale běžela tmavými uličkami a Valea cítila každé škrábnutí. Elfka viděla lépe než ona, ale ani Galaniny oči neodhalily víc než veliké stíny a pokroucené větve.

Čarodějčině hostitelce konečně došel dech a zhroutila se na měkkou půdu u lavičky. Valea spolu s ní lapala po dechu. Nedokázala říct, která z nich je vyčerpanější. Slzy stále stékaly.

Valea, polapená v Galanině úzkosti, nedokázala říct, jak dlouho tady leží. Pláč neustával, ale elfčiny paže náhle sevřely dvě ruce a jemně ji zvedly.

Ruce v rukavicích.

Ani v téhle tmě nebylo možné nezemskou postavu nepoznat.

„Jsi zraněná,“ řekl Shade skoro sladce. „Na to nemá tvůj bratranec právo.“

Strach, který předtím Valea v Galani cítila, teď kupodivu téměř zmizel. Čarodějka věděla, že od poslední návštěvy uplynulo už dost času, nedokázala však říci kolik. Elfka na šerou postavu hleděla, jako by našla svého rytíře. Galanina změněná nálada ovlivňovala i Valeu. Shade spáchal mnoho zla, ale udělal i mnoho dobrého. Byl stejně oslavovaný jako zlořečený. Pokud mohla soudit podle současné scény, Tylan stál na straně světla a byl to někdo, kdo už si získal Galanino srdce.

„Tylane,“ zašeptala elfka. „Už je to tak dlouho.“

„Musel jsem… na něco dohlédnout.“

Galani zaskočila Shadea i Valeu, když čaroději nečekaně zabořila tvář do širokého pláště. Shade na okamžik zaváhal a pak ji objal jako dítě.

„Co se to s ním děje?“ ptala se postavy v kápi. „Co s ním ta… ta věc, kterou přinesl z Legarského poloostrova – dělá?“

Čaroděj chvilku mlčel a pak odpověděl: „Myslíš Divokámen? To je nebezpečná věc. Varoval jsem ho, když se mě na ni poprvé ptal. Garuty málem zničila. Zahrává si s mocnými silami… ale pokud uspěje, prospěje všem elfům.“

„Za cenu vlastního života? Naši lidé netouží vládnout zemi! Jsou spokojení, když mají své soukromí.“

Opatrně ji od sebe odstrčil. Nezřetelná tvář Valeu fascinovala stejně jako elfku. Jako by z ní vyzařovalo světlo, dovolující vidět mlhavé podrobnosti, ale nikdy celý obraz. Valea soudila, že Shade kdysi musel být pohledný muž. Ne tak dokonalý jako Kyl, ale v některých směrech lepší.

Co to je za myšlenky? zeptala se náhle sama sebe. Stačí, že se tak nešťastně zamilovala do budoucího dračího císaře, a teď ještě uvažuje nad labilním, nepředvídatelným černokněžníkem, které nejednou málem zničil celý kontinent.

Galani to však cítila podobně. Než stačil Shade něco říct, natáhla se k šeré tváři štíhlá paže oblečená ve zlatě. Dokonale tvarované prsty ho pohladily po líci.

Shade se odtáhl, ale ne hned. „Víš, jaké zprávy jsem tvému bratranci přinesl. Dračí králové se dohodli, že elfové musí být zničeni. Nedůvěřují vaší magii. V tuto chvíli jste silnější než oni.“

„Ale co tvůj druh? Lidé? Ti jistě…“

Černokněžníkovi uniklo drsné zasmání. „Můj lid? Galani, dračí králové jsou mému lidu mnohem blíž než lidé!“

Valea tu poznámku nepochopila a její hostitelka rozhodně taky ne. Čarodějka toužila víc než jen pozorovat, ale tohle je koneckonců jen vzpomínka, přehrávající dávno minulé události. Nemůže ji ovlivnit o nic víc, než by mohla ovlivnit postavy v knize. Minule musela mít prostě štěstí.

„Divokámen…“ Galanin hlas ochladl. „Kéž by byl tu ohavnost nikdy nenašel!“

„Ale je to klíč ke spáse tvého lidu. V tom mi můžeš věřit.“

Znovu se vynořil pocit, který Valee až moc připomínal její city ke Kylovi. Galani vzala jednu ruku v rukavici do své. „Věřím ti, Tylane. V poslední době ti občas věřím víc než svému bratranci.“ Náhle ho vzala i za druhou ruku. „Pojď si se mnou zatančit.“

„Tančit s tebou?“ vyhrkl Shade, jako by ho nikdy v životě nic tak neohromilo. Valea jeho údiv sdílela. Člověk nežádal někoho, jako je Shade, o tanec.

„Chybí mi život, jaký jsem vedla, než jsem se rozhodla přijít sem. Chybí mi život, jaký jsem poznala s Arakem, který se mi teď úplně odcizil. Ano, prosím,“ přikývla Galani a zaprosila, „zatanči si se mnou.“ Náhle zavanul vítr a přinesl s sebou tichou hudbu, píseň hvězd a měsíce, míru a lásky.

Elfka si Shadea přitáhla a nedovolila mu uniknout. Vedla ho, ukazovala mu, jak hudba plyne. Šaty se chvěly, ale zdálo se, že v rytmu melodie.

Galani a černokněžník tančili, a tak se Shadem tančila i Valea.

Už předtím tančila s Kylem, ale ve srovnání s tímhle vzpomínka vybledla. Kyl tančil jako drak, dokonale, ale poněkud bojovně. Vysoký muž před ní tančil jinak, pohyboval se v souladu s hudbou a dával tanci ještě cosi navíc. Shade tančil jako někdo, kdo to umí víc než jen dobře, tančil jako někdo, kdo miluje život v celé jeho plnosti.

Galani zrudly tváře a Valea si pomyslela, že to je jistě kvůli ní, a ne kvůli elfce. Cosi v Shadeovi na ni zapůsobilo a přitahovalo ji to k němu, jak ji to ještě nikdy k nikomu nepřitahovalo. Nahlédla pod kapuci, zahlédla část nezřetelné tváře a skutečně zatoužila spatřit celý obličej, který tu měl být.

Zvedla ruku k jeho líci. Ona, Valea, ne Galani.

V tu chvíli však vpravo od nich přeskočily živý plot dvě postavy.

Těsně předtím, než se na něj obě postavy vrhly, Shade odhodil Valeu/Galani na opačnou stranu. Valea zahlédla ozbrojeného válečníka, který neměl meč nebo sekeru, ale spíš hůl se zakřiveným, volným koncem, který matně svítil.

První útočník zasyčel a plácl Shadea zakřiveným koncem dozadu do krku, schovaného pod kapucí. Podivná zbraň se čaroděje dotkla a ten zavyl a klesl na zem.

Valea bez uvažování seslala kouzlo a vetřelce ozářilo jasné světlo. Byli to divocí dračí válečníci, s rozeklanými jazyky a nachovým nádechem jinak matně zelené kůže. Toho, který držel kouzelnou zbraň, prudké světlo polekalo. Pustil hůl a čarodějčino druhé kouzlo ho vzápětí odhodilo do křoví.

Druhý drak se na ni vrhl s krátkým taseným mečem. Valea nikdy neviděla, aby byl drak v lidské podobě tak rychlý. Přemýšlela, proč se vlastně oba draci neproměnili do dračí podoby nebo aspoň neseslali kouzla, ale pak na podobné otázky zapomněla a prostě se bránila.

V jejích očích náhle celý viditelný svět křižovaly linie moci. Jak ji rodiče naučili, čerpala z nejbližší, dotkla se přirozené magie a vsála ji do sebe.

Drak po ní skočil a rudé oči mu pod falešnou dračí přilbou nenávistně žhnuly.

Čirá magická síla ho vrhla do vzduchu a odhodila až za bludiště, dokonce za pozemky Panství. Valea ho nechtěla zabít, a tak ho odeslala velmi daleko, tak daleko, že s ním nebudou potíže celé měsíce. Tak dlouho mu totiž bude trvat, než se dostane ke svému pánovi, který k němu nebude po tak ohromném selhání nijak vlídný.

Když se kouzlo rozptýlilo, uslyšela čarodějka podivné vyděšené zvuky a otočila se zpět k prvnímu drakovi. S hrůzou sledovala, jak se marně snaží vyprostit z živého plotu, který byl zřejmě odhodlaný dračího rytíře pohltit. Ruka v rukavici marně rvala větve, které ho polapily, zatímco druhá se v zoufalé prosbě natáhla po nejbližší postavě.

Shade však neudělal nic a keř neúprosně vtáhl svou oběť dovnitř.

Valea přiskočila, ale čaroděj jí zastoupil cestu. Drak naposledy zasyčel a pak ho keř beze stopy polkl.

„Vládce Knihoven musel opravdu důkladně pátrat, než připravil tuhle zradu,“ prohlásil Shade.

Valea nejdřív nechápala, o čem mluví. Proč by lord Gryf, přítel jejích rodičů, posílal draky, aby napadli Panství? Pak si ale uvědomila, že lví pták, jenž vládne městu vědění, vlastně ještě není na světě. Čarodějka si taky vzpomněla na zbarvení, které zahlédla za světla, na matný nachový nádech na zelených šupinách.

Nachová – barva dračích králů, kteří vládli Penacles až do Války o změnu, což bylo dvě stě let předtím, než se Valea narodila.

Shade mávl rukou k živému plotu, který draka polkl. Rostliny se krátce zaleskly a zase vypadaly jako vždycky.

„Ale jak…“ zajíkla se Valea. „To není možné! Jak můžou projít bariérou?“

Nezřetelná tvář se obrátila k ní: „Říká se, že ve svazcích magické knihovny v Penacles lze najít jakoukoliv odpověď, pokud víš, jak položit otázku.“ Naklonil se k ní jako přízrak, náhle halící noc. „Jsi zkušená čarodějka, Galani. Děkuji ti.“ Vzal ji za ruku. „Řekl bych, že jsi ještě lepší než Arak. Jsem překvapen. Říkalas, že máš jen malou moc.“

Až tehdy si Valea uvědomila, co se stalo. Byla to ona. Znovu ovládla elfčino tělo. Ona rozhodla, ona je obě ubránila.

To ona změnila vzpomínku.

Nebo ne? Možná jen udělala něco, co by udělala i Galani. Určitě není možné, aby…

„Co je? Co se tu děje? Galani! Kde jsi?“

Shadeova kápě se zvedla: „Tady jsme, Araku!“

Kdesi v bludišti se objevilo zelené světlo a keře před nimi se náhle rozestoupily. Vyrazil z nich k nim Galanin bratranec, ruku nataženou, a rozhlížel se po nepříteli.

„Co se stalo? Slyšel jsem výkřiky a cítil jsem kouzlo!“ Chytil Valeu a téměř ji vytrhl z černokněžníkova sevření. „Sestřenko! Jsi v pořádku?“

„Je v pořádku – a pokud můžu dodat, je dost schopná.“ Shade ukázal na zem, kde stále ležela podivná zbraň, kterou použil jeden z draků. „Vládnoucí hůl. Má zajatce přimět k poslušnosti pomocí bolesti. Věřím, že ji připravili na tebe, ne na mne. Lord Nachový se dobře připravil, ale nevzal v úvahu mou houževnatost.“

Elf se vyděsil: „Penacles? Byli tu draci? Uvnitř bariéry?“

„Víš, že ze všech dračích králů má právě on prostředky, jak najít cestu dovnitř. Bohužel je to něco stálo. Nemohli se proměnit, jinak bychom je tu měli v dračí podobě. Myslím, že nemohli ani sesílat kouzla. Museli vidět tvou sestřenici, jak vyběhla k bludišti, a když jsem se k ní připojil, zřejmě předpokládali, že to musíš být ty.“

„Vyběhla k bludišti…“ Arak se zadíval na Valeu, která se rozhodla mlčet. Elf se zatvářil zkroušeně. „Je mi to moc líto, Galani. Kdybych mohl…“

„Musí jít po Divokameni,“ ozval se Shade.

Všechny myšlenky na omluvu se vypařily. „Myslíš?“ zeptal se Arak.

„Jaký by měli jiný důvod?“

„Pak… rozhodli za mne. Jejich tyranie musí skončit.“

Valea se zoufale chtěla zeptat, co je to Divokámen a co dračím králům udělá, ale najednou ji hrozně rozbolela hlava. Zakolísala, a kdyby ji Arak nezachytil, upadla by.

„Galani! Galani! Gal…“

„Paní Valeo! Má paní! Probuďte se, prosím!“

Valea zasténala a otevřela oči. Nakláněla se nad ní starší zralá žena v hnědých šatech, jedna z lidských služebných. Tvář měla zrudlou a očividně už se ji chvíli pokoušela probrat.

„Koro… co… co se děje?“

„Paní Valeo! Už je skoro večeře! Spala jste celou noc a celý den!“ Kora jí sáhla na čelo. „A jste studená! Je vám špatně?“

Valee bušilo v hlavě a měla hlad, ale jinak se cítila v pořádku. Řekla to Koře.

Starší služebná zavrtěla hlavou s výrazem hodným lady Bedlamové: „No, zůstanete v posteli, dokud neseženu někoho, kdo vám přinese vývar. Jestli ho zvládnete, budeme uvažovat nad těžším jídlem. Vašim rodičům by se nelíbilo, kdyby se vrátili a našli vás na smrtelné posteli, že ne?“

Valea věděla, že nemá smysl se hádat. Lehla si zpět na polštář a sledovala, jak Kora chvilku pobíhá kolem ní, než vyrazila najít své paní něco zdravého k jídlu. Mladá čarodějka chvilku žasla nad tím, že se i ona, s veškerým přirozeným i vycvičeným nadáním, musí občas spoléhat na někoho bez nejmenšího talentu, pokud jde o magii.

Při pomyšlení na kouzla si znovu vybavila sen – nebo co to vlastně bylo. Kora říkala, že spala celý den! Jaký sen by to způsobil? Jistě není náhoda, že se týkal právě postav z přízračné vzpomínky Panství.

Prudce se posadila. Je teď snad k té vzpomínce nějak připoutaná? Ale proč… a jak?

A co se stane, až příště usne?

V

Noc byla dlouhá; pokud šlo o Valeu, až příliš. Se svíčkou v ruce kráčela síněmi svého domova a bez ohlédnutí míjela tapiserie, které shromáždila matka, i vázy a další ozdobné dary, které oba rodiče za ta léta dostali. Jakožto nejlepší čarodějové v zemi měli Bedlamovi mnoho přátel i nepřátel a někteří přátelé patřili k nejvlivnějším lidem. Vpravo od ní stál na podstavci tři stopy vysoký vzpínající se onyxový hřebec, podobný Temnému koni – nedávný dar od Belfoura, vládce Zuu. Lidé ze Zuu byli koňmi posedlí a jejich sochaři dokázali vytesat nejúžasnější, nejobtížnější sochy koní, ale ani tahle socha, kterou měla Valea nejraději, ji teď nedokázala nerozptýlit.

Nechtěla jít spát. Mělo jí pomoci, že prospala celý den, ale ona dřímota jí nepřinesla odpočinek. Sen ji vyčerpal, jako by to všechno prožila doopravdy. Valea stále toužila prozkoumat události za zjevením a snem, ale chtěla si sama určit podmínky.

Znovu se zastavila v knihovně, tentokrát aby zjistila, co z historie Panství otec zaznamenal. Valea už věděla, že tam nebude ani zmínky o elfovi jménem Arak ani o jeho sestřence Galani, hledala však jakýkoli zápis o věci, které se říká Divokámen. Očividně byl velice důležitý, pokud Arak i Shade věřili, že se jim bude hodit proti dračím králům.

Další hodinu listovala prvním deníkem. Našla zmínky o jiných dávných obyvatelích, ale o tomto předmětu nic. Rusovlasá čarodějka první svazek odložila a vzala jiný, líčící Pány draků, skupinu čarodějů a kouzelníků, mezi nimiž byli nejpřednější pradědeček Nathan… a matka. Gwendolyn Bedlamová zapsala vše, co si dokázala vybavit z časů, kdy patřila ke skupině, pokoušející se zbavit draky vlády – a zapsala dokonce i to, že milovala manželova dědečka.

Byl to pozoruhodný příběh a Valea už ho dřív nejednou přečetla, ale teď hledala konkrétní úsek. Někde je tam zmínka o artefaktech, které Páni draků hledali pro svůj velký cíl, a Valea uvažovala, jestli by jeden z nich nemohl být tím, který hledá ona.

Zatímco pročítala list po listu, svíčka se proměnila ve voskovou louži. Nenašla nic. Jedna stránka ji na chvíli zaujala, protože mluvila o vládnoucí holi, ale o moc víc se Valea z textu nedozvěděla.

Protřela si oči. Čím dál víc mžourala, protože svíčka už nebyla skoro k ničemu. Otec ji vychoval, aby používala kouzla s rozumem, ne pro každou hloupost nebo aby se vyhnula drobné fyzické námaze, ale teď si Valea uvědomila, že se bude brzy pokoušet číst v úplné tmě. Zvedla ruku a seslala malé světelné kouzlo, které by otec jistě viděl jako velmi skromné využití jejích schopností…

Z druhé strany stolu na ni hleděla jakási tvář.

„Ne!“ Valea vyděšeně odstrčila židli – a upadla i s ní. Na poslední chvíli se vzpamatovala, takže se stočila, aby si nezlámala vaz, ale neubránila se spoustě modřin.

Valea se odkutálela od židle a posílila světelné kouzlo, takže naplnilo knihovnu téměř oslepující září. Spatřila police, vysoké až ke stropu, naplněné knihami a knihami, svitky a svitky, nasbíranými nejen Bedlamovými, ale i některými jejich předchůdci, ale po vetřelci tu nebyla ani stopa.

Valea vstala a rozběhla se ke dveřím, nic však neviděla. Zamračila se, vybavila si ten obličej – a otevřela ústa dokořán.

Arak.

Ano, něčím byl jiný, měl něco na tváři, nač si vzpomínala jen zpola. Nevypadal tak, jak ho viděla poprvé – vysoký, pohledný, zlověstný. Co se změnilo?

Otočila se zpět ke stolu – a tentokrát se zajíkla. Znovu na ni hleděl Arak.

Tentokrát Valea s hrůzou spatřila, v čem je jiný. Pořád měl elfské rysy, ale bylo tu i cosi jiného, cosi plazího.

Arak se pohnul, ale nevykročil k ní. Místo toho hleděl kamsi za ni a pohyboval ústy, jako by mluvil k někomu v pokoji. Pak elf, šaty poněkud zdeformované, jako by už neměl úplně obyčejné tělo, vyrazil k protější stěně… a prošel policemi.

Chodbami venku se rozlehlo ženské vzlykání.

Valea se na okamžik zarazila, nevěděla, jestli nejdřív zkoumat zjevení v knihovně, nebo se vydat za přízračnými zvuky venku. Nakonec, když se Arak znovu neobjevil, opustila komnatu a rozběhla se síněmi, udivená, že za mučivými výkřiky nespěchá nikdo jiný.

Nijak zvlášť ji nepřekvapilo, že ji vzlyky zavedly zpět ke schodišti.

Elfka byla znovu skloněná a opět měla pod sebou kaluž krve. Tentokrát k ní Valea nenatáhla ruku, doufala, že když se bude držet zpátky, uvidí, jak vize pokračuje.

A viděla. Elfka se nakonec nezhroutila úplně na zem, ale zvedla se. V ruce se jí cosi zalesklo, přestože tu nesvítilo žádné světlo; dýka, skvostná stříbrná dýka, s ostřím zalitým krví.

Elfka – rozhodně to byla Galani – se posunula ke schodišti.

Valea hleděla na vlastní tvář.

Ne, ne přesně na svou vlastní. Tahle tvář se jí velice podobala, až na to, že měla výraznější rysy a byla mnohem půvabnější. Valeina tvář bez vady.

Když si to čarodějka uvědomila, znovu se zajíkla… a náhle se přízračná postava podívala k ní.

„Musela jsem to udělat, že?“ zeptala se jí Galani.

Elfku konečně přemohlo zranění. Ohnula se a dýka jí vypadla ze slábnoucího sevření. Valea natáhla ruce, ale nezachytila tělo, neboť Galanin duch zmizel v okamžiku, kdy si pro ni znovu přišla smrt.

Mladší lady Bedlamová strnule hleděla na místo, kde předtím stála elfka. Žádná krev, žádná Galani, žádná…

Na podlaze stále ležela stříbrná dýka.

Hrot nebyl od krve. Valea se kousla do rtu a přiblížila se ke zbrani. Čekala, že dýka každým okamžikem zmizí. Když nezmizela, Valea do ní opatrně šťouchla pantoflem.

Dýka lehce zaskřípěla o podlahu a posunula se o pár palců.

Čarodějka zaváhala. Rozhlédla se. Po všem tom hluku ještě pořád nikdo nedorazil, a to ji znepokojovalo. Celá tahle scéna se odehrála jen pro ni. Zbraň, která ukončila Galanin život, teď ležela mučivě blízko. Stačí ji jen zvednout. Pak nějakým kouzlem jistě odhalí část jejího tajemství.

Potom se však Valea zarazila, prsty jen pár palců od stříbrné dýky. Když ji zvedne, mohla by se znovu propadnout do přízračné vize. Panství s ní hraje jakousi děsivou hru, hru, která dalece přesahuje Valein zájem o duchy, obývající její domov.

Valea se stáhla.

Dýka vzlétla z podlahy a vrhla se jí jílcem do dlaně…

* * *

Hleděla na ni vlastní tvář

Ne Valeina, ale spíš Galanina. Valea seděla u velkého zrcadla ve zlatém rámu a v ruce nesvírala dýku, ale smaragdy posázený kartáč na vlasy. Zadívala se pečlivěji na elfčiny rysy a kartáč jí přitom vypadl z ruky. Pořád tu byla nápadná podoba, ale něco se změnilo. Krása už nebyla tak dokonalá, mařily ji kruhy pod očima, ve kterých byl patrný velký smutek. Na levé části brady taky viděla malou, čerstvou jizvu.

Valea si vzpomněla na Arakovy nálady a rozhněvala se. Jestli to udělal on…

Náhle se ozvalo zadunění hromu a Valea zapomněla na všechny elfovy hříchy. Celý dům se otřásal. Hřmění pokračovalo. Venku se zablesklo a zdálo se, že blesk udeřil těsně za zdí.

Neviditelná bariéra měla ochránit Panství i před živly, ale už se přes ni dostali dva dračí vrahové. Valea uvažovala, jestli i tahle bouře není dílem dračího krále.

Bouře znovu otřásla domem. Křišťálová váza na krbové římse se zakymácela a spadla a nádherná tapiserie na protější straně síně, obraz elfského lesního domova, se uvolnila, sklouzla a sesypala se na neladnou hromadu.

Valea sice neovládala Galanino tělo, ale ústa nečekaně zavolala bratrancovo jméno. „Araku!“

Čarodějka si nebyla jistá, kam míří, ale cítila, že ji tam Galani dovede. Spěchala chodbami ke schodišti. Pocit naléhavosti sílil každou vteřinou. Něco bylo strašlivě špatně; Valea i její hostitelka to věděly. Ať Arak toužil po čemkoliv, sklidí něco jiného.

Valea s úžasem zjistila, že nemíří ven, jak čekala, ale spíš k místnostem, kde bude v časech jejích rodičů knihovna. Dokonce i teď si byla tahle místnost podobná; přivítaly ji stejné police, hladký, krásně zpracovaný mahagonový stůl se čtyřmi podobnými židlemi s koženým polstrováním a další nábytek, po staletí udržovaný ochrannými kouzly jako celý zbytek Panství.

Valea se nechala vést Galaninými vzpomínkami až k jedné z knihovniček vzadu. Zvedla pravou ruku, minula černé hřbety a pak se dotkla červeného o dvě police níž.

„Tady je to,“ zašeptala elfka. „Vím, že sáhl na tenhle.“

Náhle celá knihovna zmizela a odhalila chodbu do podzemí, chodbu vyřezanou ve velikém stromě, tvořícím tuto polovinu Panství.

Chodbu, kterou zatím nikdo z Bedlamů nenašel.

Hluboko dole se ozývalo mumlání. Valea poznala, že je to zaklínání, ale nepodobalo se žádnému kouzlu, které znala.

Úzká chodba se vinula stále dokola jako jakási parodie na schodiště. Valea neustále narážela do stěn, které jako by tvořily samotné kořeny stromu. Chvíli se zdálo, že schody vedou do nekonečna, ale pak se konečně ukázalo úpatí a mnohem širší chodba, osvětlená malými modrými svítícími koulemi.

Mumlání bylo hlasitější, ale stále nerozeznatelné. Z komnaty před ní vyzařovalo znepokojivé šedé světlo a bez milosti pohlcovalo modrý svit koulí.

Valea se přitiskla k nejbližší kořenové stěně a nahlédla za roh. Musela sebrat odvahu. Byla vnímavá k magii a před sebou cítila hru divokých, bouřlivých sil.

Spatřila Araka… a před ním Divokámen.

Nevypadal tak, jak čekala. Valea si představovala velký, třpytivý smaragd nebo rubín, snad i čirý, průhledný krystal – ale ne tohle.

Divokámen vypadal prostě jako – kámen. Nebyl větší než Arakova pěst a jen mírně kulatý. Takové kameny se daly najít v každém lomu nebo strži. Čarodějka by si ho na první pohled vůbec nevšimla, nebýt jeho barvy.

Vteřinu byl hnědý, pak zlatý, červený, postupně předváděl myriádu barev. Nepřestával se měnit. Na krátké chvíle se objevovala víc než jedna barva a občas se vynořily pozoruhodné vzory. Několik barev Valea ani nedokázala pojmenovat. Divokámen se neustále měnil, s každým elfovým slovem rychleji a rychleji.

A jak se měnil Divokámen, měnil se i Arak.

Vypadal vyšší, vychrtlý a vlasy mu začínaly šedivět, i když to mohla být jen hra podivného světla, vyzařujícího z kamene. Dramatičtějšími změnami však prošel obličej, který se potáhl novou kůží a objevily se na něm šupiny. Valea mu neviděla do očí, ale byla si jistá, že i ty se proměnily.

Elf zvedl ruku a čarodějka spatřila stejnou dýku, jakou měl předtím Galanin duch.

Zatímco se dívala, vzal Arak dýku do pravé ruky, natáhl levou a odhalil zápěstí. Elfovy končetiny už působily znetvořeně, prsty měl sukovité a s drápy, paže ohnuté v podivných úhlech. Araka však proměna nijak nerušila. Přidržel si dýku na zápěstí a hluboko řízl.

Valea potlačila vyjeknutí a s hrůzou a úžasem sledovala, jak elf natahuje krvácející ruku nad Divokámen. Z rány, která měla být strašlivá, kapala krev a rozlévala se na kámen. Arak to klidně sledoval.

Čekala, že se z kamene uvolní moc, ale místo toho se zdálo, že kámen stahuje okolní moc k sobě. Valee se zatočila hlava a náhle si uvědomila, že kámen pohlcuje magii z okolí. Vyděšeně se stáhla.

„Kaladi Dracos!“ vykřikl Arak na druhé straně. „Kivak Dracos!“

Závrať zeslábla. Upíří moc kamene se zaměřila kamsi jinam, přinucená čerpat jen z určeného zdroje.

Valea si vzpomněla na Galaninu řeč a uhádla, co je to za zdroj.

Dračí králové.

Arak vytáhl čepel. Divokámen byl teď celý od krve. Elf se pootočil a Valea zahlédla jeho tvář.

Měl rudé oči bez zornic… nelidštější než oči draků.

Valea, ne Galani, klopýtla zpět. Arak zaslechl slabý zvuk a otočil se k chodbě. Jeho ruka po sobě zanechávala červenou stezku.

Dala se na útěk. Byla si jistá, že i když ovládá elfčino tělo, nemůže se mu rovnat. Spěchala chodbou, pokoušejíc se být zticha, a modlila se, aby si jí Arak nevšiml. Může tohle být chvíle předcházející Galanině smrti, kterou spatřila předtím? Ale v tom zjevení měla na sobě elfka modré šaty, ne zlaté jako teď.

Vchod do knihovny na ni kýval. Valea udýchaně spěchala vzhůru. Náhle za sebou cosi zaslechla. Byla si jistá, že ji Arak pronásleduje; ohlédla se přes rameno, ale ke své úlevě nic neviděla.

Pak narazila do čehosi pevného.

Jakési paže ji objaly kolem ramen. Valea sebou zmítala, dokud neuslyšela Shadeův tichý hlas: „Klid. Když hned odejdeme, nedozví se, žes tady byla, Galani.“

Valea dovolila čaroději bez tváře, aby ji rychle odvedl, vděčná, že je tady. Průchod za nimi zmizel a znovu tu byla jen knihovna.

Shade s ní zamířil k elfčiným komnatám, ale Valea tam nechtěla. Bála se, že ji tam přijde hledat Arak, a i když mělo zemřít Galanino tělo, bála se, že tentokrát by zemřela ona sama.

„Vezmi mne odsud,“ naléhala na černokněžníka.

„Zahrady…“ začal Shade.

„Ne! Někam mnohem dál! Někam, kde mě nedokáže najít!“

„Galani…“

Přitiskla se k němu a zahleděla se do šerých očí: „Prosím!“

Od knihovny uslyšeli kroky. Shade se podíval za ni a náhle ji ovinul svým oblačným pláštěm a úplně ji zahalil.

Valea měla pocit, jako by se přesunula, podobný pocit jako poprvé, kdy byla vtažena do přízračné vzpomínky, ale tentokrát se neprobudila. Místo toho přistála nohama na tvrdém kamenitém povrchu. Shade ji zachytil a okamžitě jí sundal z očí šerý závoj. Zachvěla se v chladném poryvu větru a překvapeně se zadívala kolem sebe.

Stáli na vrcholku úzké římsy a hleděli na nekonečný řetěz hrozivých vrcholů.

Valea už mnohokrát navštívila Talak, takže hned poznala Tyberské hory.

„Tady nás tvůj bratranec nenajde,“ vážně jí slíbil Shade.

Snad ne, ale najdou je tu jiní. Tyberské hory, a hlavně ohromný, rozeklaný štít Kivan Grathu, byly panstvím nejmocnějšího z dračích králů. Odsud vládl celému kontinentu zlatý drak, dračí císař. A tohle nebude žádný mladý, lidmi vychovaný nováček jako Kyl, tohle bude nestvůra, nelidská šelma, která vetřelce bez váhání zakousne.

„Chodívám sem často,“ ozval se náhle její společník. „Chladný vzduch osvěžuje mysl.“

Pohasínající světlo stále poskytovalo Valee až příliš dobrý výhled. Pevněji čaroděje sevřela. V jeho přítomnosti nacházela útěchu. Shade už se jejího dotyku neděsil.

Ne mého dotyku, připomněla si čarodějka. Shade se zamlouvá Galani, ne jí. Valea jen cítí to, co elfka.

Samozřejmě, není to Galanina vina. Od první vzpomínky k téhle musely uplynout týdny, možná měsíce, a nebyl tu nikdo než Shade, kdo by ji utěšil. Arakovo šílené dílo – a Valea si ani teď nebyla jistá, jestli může opravdu udělat to, po čem touží – si vyžádalo svou daň a proměnilo kdysi milovaného bratrance v netvora podobného těm, které chtěl zničit.

V dálce nad horami cosi zamávalo křídly. Nejprve to vypadalo jako drak velký jen jako člověk, ale potom Valea rozeznala téměř lidské končetiny, jen kolena se ohýbala opačně. Tvor byl temně šedý a měl tvář dravého ptáka. Kdyby se postavil vedle nich, byl by vyšší než Shade.

Černokněžník cítil, že znovu ztuhla. Podíval se stejným směrem jako ona a prohlédl si vzdálenou postavu: „Pátrači si nic nezkusí. Naučili se nic si se mnou nezačínat.“

Jakoby na důkaz jeho tvrzení avian náhle ladně zatočil a zamířil pryč od vyhlídky. Široká, krásná křídla se rozmachovala čím dál prudčeji a rychle jim ho unášela z dohledu.

„Chci pryč,“ zašeptala Valea.

„Nejdřív mi pověz, cos viděla.“

Podívala se na něj: „Z Araka se stal netvor.“

Naklonil hlavu stranou, skoro jako to při soustředění dělal lord Gryf, který s aviany sdílel ptačí vzhled. „Netvor?“

Valea přerývaně vylíčila, co viděla. Při té vzpomínce se znovu roztřásla. Shade zřejmě nepochopil, proč se chvěje, a tak ji pevně objal a zahalil pláštěm. Čarodějka mu to dořekla, bojujíc s pokušením ukrýt si tvář na jeho rameni.

„Proměnil se jen dočasně, Galani.“ V hlase mu zazněla mírná starost. „Zašel mnohem dál, než jsem mu navrhl. Divokámen je mocný a svůdný. Varoval jsem ho, že posiluje touhu až za hranici toho, co si jeho vládce skutečně přeje! Když se nakonec pokoušeli zachránit, jen tím urychlili proměnu, takže dopadli hůř, než kdyby…“

„Kdo?“

„Přátelé. Milovaní. Hlupáci.“ Nedal jí prostor k dalšímu vyptávání. „Měl zůstat ztracený. Nikdy jsem mu o něm neměl říkat.“

„Sha… Tylane. Co se pokouší s tím Divokamenem udělat? Vím, že chce zničit dračí krále, ale jak? Co jim provede?“

Na okamžik zahlédla na nezřetelné tváři náznak vděčnosti. „Vždycky mi říkáš Tylane. Tvůj bratranec mi říká Shade jako všichni ostatní. Jména, která si vyberu, neupadají do zapomnění, ale nakonec mi všichni říkají Shade. Snažím se být něčím víc než temnou legendou, chci se znovu stát člověkem, i když trochu jiným.“ Ruka v rukavici se zvedla, lehounce ji pohladila po tváři a pak se zase stáhla, jako by si příliš troufala. Pak se vděčnost z hlasu vytratila a čaroděj odpověděl na otázku. „Arak je elf. Tvůj lid se nesnaží ničit. Takový čin je pro ně prokletím. Dá se však říct, že tvůj bratranec našel způsob, jak to obejít. Nemůžeš zničit to, co není.“

„Co tím myslíš?“

Místo odpovědi natáhl ruku k rozlehlé náhorní plošině před nimi. „Představ si, že bys dokázala zařídit, aby tyhle hory nikdy neexistovaly. Představ si, že bys je mohla vrátit do stavu, v jakém byly, než je násilí světa vymrštilo k obloze. To udělá Arak dračím králům, pokud uspěje. Je to mnohem snazší než proměna horského pásma, ale i tak je to obtížné.“

Valea se zamračila. Pokoušela se pochopit, co řekl. „Chceš říct, je nějak zruší dračí vládce a jejich druh? Přestanou existovat?“

„V jistém smyslu. Divokámen je protikladem této země. Tvrdí se, že byl částí esence Nicoty, rozlehlé prázdnoty za naší říší. Když ho kdysi dávno vyhledali ostatní, viděli v něm způsob, jak zvrátit, co jim tato země udělala. Vezme magii kolem nás, převrátí ji naruby – dá se říct – a udělá z draků to, čím by byli, kdyby si s nimi tenhle prokletý svět nezahrál vlastní hru.“

Mluvil o Dračí říši jako o něčem živém, jak to občas dělal i otec. Pokud Valea Shadea chápala, samotná země nějak proměnila jiné tvory v draky a vytvořila tak jejich druh. Divokámen by to mohl odčinit. Jak neobyčejná představa.

Žádní dračí králové. Místo toho by svět patřil elfům a lidem – a neškodné rase, ze které draci vznikli. To rozhodně není špatné. Při zběžném pohledu se zdálo, že Arakovo svízelné dílo stojí za to, ať bude cena jakákoliv. Kolikrát slyšela Valea otce a lorda Gryfa rozmlouvat o světě, kde by dračí králové nikdy nenadělali tolik škody.

„To je… to je úžasné!“

„Úžasné a nebezpečné… a podle toho, cos mi popsala, nejspíš nad schopnosti tvého bratrance. Divokámen ho očividně přemáhá, a to je sotva na půl cesty k cíli.“

„Na půl cesty?“ Z toho, co viděla, se jí zdálo, že je elf už pěkně blízko, příliš blízko.

Rozostřená tvář teď vypadala ještě nezřetelněji. „Představuješ si snad, že vymazání celého druhu je snadný úkol? Proč myslíš, že selhali ti, kdo použili Divokámen předtím? Když mi Arak řekl, že ho našel, nejdřív mě ohromil, ale tvůj bratranec je mimořádně schopný elf. Když prohlásil, že ví, proč jeho předchůdci při ovládnutí kamene selhali, udělal jsem chybu a uvěřil jsem mu. Musí být zastaven, než zničí sám sebe – a nejspíš i mnoho ostatních.“

Už nezáleželo na tom, že se tohle všechno očividně událo kdysi dávno. Valea věděla jen to, že se děje něco hrozného a Galanin bratranec může zahubit nejen dračí krále, ale nejspíš i sebe a zbytek země.

„Co můžeme udělat?“

Shade se odmlčel a ještě váhavěji než předtím odpověděl: „Abys bratrance zachránila, Galani – a možná i mnohé další – musíš mu probodnout srdce dýkou.“

VI

Valea zalapala po dechu a probudila se zalitá potem.

V hlavě jí zněla poslední černokněžníkova slova. Musíš mu probodnout srdce dýkou…

Byla tak vyděšená tím, co jí Shade řekl, že si nejdřív ani nevšimla, kde je. Až postupně si uvědomila, že už nestojí u schodiště. Místo toho ležela oblečená na posteli, jako by si jen tak zdřímla. Ještě byla noc a Valea doufala, že je to stejná noc.

Když pohnula levou rukou, něco z ní vyklouzlo.

Přestože byla tma, stříbrná dýka se leskla.

Valea se skutálela z nadýchané postele a zahleděla se na tu hrozivou věc. Vzpomněla si na žalostná slova Galanina přízraku. Musela jsem to udělat, že?

Teď lépe chápala, co onen přízrak ukazoval. Elfka očividně udělala, co Shade navrhl – ale něco nevyšlo.

Valea velice opatrně sáhla po zrádné čepeli, tentokrát jí však dýka neskočila do dlaně, ale vytratila se – jako sen.

Neuvěřitelně rozhněvaná mladá čarodějka si vybila vztek na okolních zdech. „Co vlastně chceš?“ vykřikla na Panství. „Co se mi to snažíš ukázat?“

Ale stěny ji dál rozčilovaly svým mlčením, i když vlastně nečekala, že by jí opravdu odpověděly.

Jakési kroky spěchaly k jejím dveřím. Neupravená žena se otočila. Nejdřív ji napadlo, že sem strká hlavu další odporný duch, ale místo toho se ve dveřích objevila Setera a dva lidští sloužící. Neklidně se zastavili; očividně je přilákala její hlasitá žádost.

„Jsem v pořádku!“ vyštěkla. Zhluboka se nadechla a klidněji dodala: „Byla to jenom noční můra. Je mi líto, jestli jsem někoho polekala.“

Lidé okamžitě odešli, ale Setera se ještě chvilku zdržela. Očividně svou paní z něčeho podezírala. Když konečně zmizela i dračice, Valea se znovu zamračila na postel a stěny. Musí něco udělat. Není důvod, proč by měla tahle děsivá hra pokračovat. Valea se poučila, poučila se, že se nemá příliš vrtat v minulosti Panství. Co od ní magická stavba a její duchové ještě chtějí?

* * *

Valea se mohla s rodiči spojit pomocí kouzel, ale teď se neodvažovala ani jednoho z nich rušit. Zbývala jediná osoba, se kterou mohla mluvit a která mohla mít potřebné znalosti.

Usadila se na lavičku uprostřed bludiště, přímo na místě, kde došlo k útoku na Galani a Shadea, a soustředila se. Stáhla moc z linií křižujících vším kolem, dokonce i jí, a zformovala kouzlo.

Vedle ní se objevila světle modrá koule, ve které na okamžik zaplál oheň. Valea cosi zašeptala a představila si toho, koho hledala.

Ve vznášející se kouli se náhle objevila hlava dravého ptáka.

„Valea Bedlamová… čemu vděčím za tenhle vpád do mých myšlenek?“

Mladá žena polkla. Dravcova hlava se lehce naklonila na stranu. „Odpusť, lorde Gryfe. Musím se tě na něco zeptat.“

Vládce Penacles, města vědění, mrkl. Velkolepé bílé a zlaté peří dole na krku přecházelo ve zlatohnědou kožešinu. Valea nezřetelně rozeznávala královský rudý plášť a pod ním hnědé státní roucho. Gryf byl živým mýtem a jedním z nejbližších přátel rodiny Bedlamových. Pokud chtěl, dokázal se proměnit do lidské podoby, ale to dělal většinou jen pro svou družku, kočičí ženu jménem Troia.

„Můžu ti věnovat pár minut, Valeo. Co chceš vědět?“

„Studoval jsi někdy duchy Panství?“

„Aha, tvůj koníček. Ne, mám přízemnější zájmy.“ Přestože byl Gryf magickým stvořením, před tím, než mu osud svěřil roli krále, strávil většinu svého více než dvě stě let dlouhého života jako žoldnéř.

„Slyšels někdy o elfovi jménem Arak? Proslavil se někdy něčím?“

„Znovu musím odpovědět, že ne. Elfové jsou tajnůstkáři. Chceš, abych se podíval, co o něm zmiňují knihovny?“

„Ne… rozhodně ne.“ Valea nemohla poslat vládce Penacles pátrat po jménu nějaké nejspíš bezvýznamné historické postavy. Arakovo kouzlo očividně selhalo, jinak by byl svět úplně jiný, než jak ho zná. Zůstávala poslední otázka. „Můžeš mi něco říct o Divokameni?“

Pták přestal mrkat. Přestože to byla jen iluze kouzla, Valea viděla, jak se předklání. „Zopakuj mi to jméno…“

„Divokámen.“

„Divokámen…“ ochutnal to slovo, převaloval ho na jazyku. Valeina naděje se rozhořela.

A zase uhasla. „Myslel jsem… ale ne. Mýlím se.“

„Takže ho neznáš?“

Viděl, jak je zklamaná. „Připomnělo mi to jeden nebo dva příběhy, které jsem zaslechl kdysi dávno, když jsem byl ještě vojákem. Nic zvláštního, chápej. Nemůžu si ani vzpomenout… ale podívám se po tom.“

To mohlo znamenat jen knihovny. „Neobtěžuj se tím! Odpusť, že jsem tě vůbec rušila. Prosím, prostě na to zapomeň. Byla to jenom hloupá…“

„Zaujalo mě to, Valeo Bedlamová. A možná to nezabere tolik času, jak myslíš. Začínám si s knihovnami rozumět – do jisté míry.“

Nedal se odradit. Valea zdráhavě přijala nabídku. V duchu znovu zadoufala. Možná Gryf nic nenajde, ale třeba ano. Uvítá cokoliv, co jí pomůže vyřešit tuhle záhadu a zbavit se snů.

Předali si pozdravy oběma rodinám a Valea kouzlo přerušila. Možná něco získá, ale nemůže jen tak sedět a čekat. Musí s tou situací něco dělat.

* * *

Knihovna Panství vypadala stejně neškodně jako vždycky. Valea si ničeho nevšímala a zamířila přímo dovnitř a k policím, kde jako Galani otevřela cestu dolů.

Potíž byla v tom, že v policích teď byly jiné svazky, a ať se snažila, jak chtěla, v žádném z nich nepoznávala červenou knihu ze snu.

Opřela se o knihovničku a zaklepala, ale stěna zněla stejně pevně jako ostatní.

Na Panství bylo za většiny okolností zakázáno čarovat, ale Valee došla trpělivost. Couvla o krok, káravě se na police podívala a začala.

„Odhalíš mi pravdu, i kdybych tě měla rozbít!“ zavrčela čarodějka. Samozřejmě že to neměla doopravdy v úmyslu. Místo toho se soustředila, aby viděla kouzla kolem skříně, jak ji to učil otec. Pokud je tajná chodba ukrytá kouzlem, najde ho a rozplete.

Kupodivu však ani nejpečlivější prohlídka neodhalila nic než pevnou zeď.

Průzkum ostatních stěn přinesl totéž. Pokud při čarování něco zásadního nepřehlédla, žádný průchod tu není. Ale ve snu byl přece přímo před…

Ve snu.

Valea předpokládala, že to, co se jí zdálo, je přesným popisem událostí. Mýlí se snad? Byl sen částečně smyšlený? Ale připadal jí tak skutečný!

Těžko však mohla popírat očividné. Knihovnička a stěna za ní byla tak pevná, jak vypadala. Aby zahnala zbývající pochyby, opřela se oběma rukama a vší silou zatlačila, ne jednou, ne dvakrát, ale třikrát.

Napotřetí… propadla skrz.

Padající tělo přivítala pevná, rovná podlaha, ne vražedné kamenné schodiště. Valea prudce dopadla a ve všech kostech jí zapraskalo.

Snažila se vzpamatovat a posbírat, když za sebou uslyšela Shadeův tichý šepot: „Je čas udeřit, Galani.“

Znovu držela v ruce dýku.

VII

Ruce v rukavicích jí jemně pomohly na nohy. Valea viděla, že je znovu v bludišti a leží na lavičce, kde seslala kouzlo, aby se spojila s lordem Gryfem. Nad hlavou jí svítil měsíc v úplňku.

V jeho světle Valea spatřila, že má na sobě modré šaty.

Shade byl teď ještě přízračnější než předtím, Valea však cítila, že jeho přítomnost Galani posiluje a ji s ní. Těžko říct, kde končily její vlastní pocity a začínaly elfčiny. Valea slyšela spoustu příběhů o černokněžníkových zlých činech, slyšela však i příběhy o sebeobětování a hrdinství. Už dávno předtím soucítila s jeho kletbou, neschopností mít jednu skutečnou identitu.

Shade se nad ní sklonil a zahleděl se na ni. Kapuce mu úplně zakrývala rozmazanou tvář. „Zvládneš to, Galani? Vím, co po tobě žádám. Buď si však jista, že ti bude nakonec vděčný.“

„Že ho bodnu? Do srdce?“ Elfka byla téměř hysterická. „Pověz mi to znovu, Tylane! Pověz mi znovu, že až ho ta čepel probodne… že ho prostě nezabije!“

Objal ji kolem ramen. „Dvojčetem téhle dýky, kterou jsem mu tak hloupě obstaral, se tvůj bratranec připoutal krví k silám v Divokameni. Srdcem a duší. Část jsi sama viděla, vzpomínáš si? Když správně zasáhneš, odpoutáš ho. Máš mé slovo, že bude žít.“

Jak by mu Galani mohla nevěřit? Valea mu rozhodně věřila.

„Tylane,“ zašeptala Galani kamsi do jeho hrudi, „zatančíš si se mnou?“

Valeu i Shadea to zmátlo: „Zatančit si? Teď?“

„Uklidní mě to… připravím se.“

Kápě se zamyslela. „Zaklínání Arakovi nějakou chvíli potrvá. Dobrá, jestli ti to pomůže připravit se, má paní… ještě jednou si zatančeme.“

Vzala elfa za ruku. Náhle zavál vítr a spíše cítili, než slyšeli, jak hraje tichou melodii, která se zlehka vznášela kolem. Shade zvolna otáčel partnerkou v kole. Valeu tanec rychle uchvátil, v duchu teď ona tančila s čarodějem, cítila živost a teplo jeho těla, jak se točili a točili. Bludiště zmizelo, společnost jim dělalo jen měsícem ozářené nebe.

Teprve po několika úchvatných otočkách si čarodějka uvědomila, že skutečně tančí vzduchem, ne na zemi, ale to onu chvíli jen posílilo. Valea hleděla do nezřetelných očí a byla si jistá, že ty oči hledí na ni. Znovu si představovala, jak by ty oči, obočí, nos a ústa mohly vypadat… a jaké by bylo ta ústa políbit.

Valea si přála, aby tanec nikdy neskončil, ale pak ucítila pod nohama zemi a chladivý – ne, studený – závan na tváři. Hudba utichla.

„Jestli ho chceš zachránit, Galani, musí to být teď.“

„Nemůžeš to udělat ty?“ zeptaly se Valeiny rty.

„Víš, že nemůžu. Nemůžu se Divokamene dotknout, ovládnout ho, nemůžu být ani nikde blízko něj. Řekl jsem ti to. Musíš to být ty. A pamatuj si, že až použiješ dýku, musíš se jí dotknout artefaktu a udělat, co jsem tě učil.“

Poslední poznámka probudila čarodějčinu zvědavost. Jaké kouzlo musí elfka seslat? Nestačí, že má milovanému bratranci probodnout srdce, než Arak pochopí, co se děje?

„V duchu budu s tebou,“ zašeptal Shade. „Vždyť víš.“

K Valeině úžasu a radosti se svými rty lehce dotkl jejích a pak byl pryč, vysoká, černá postava se doslova ponořila do noci.

Cítila, jak se Galani odhodlává; teď tedy události vyvrcholí. Potom snad Valea porozumí. Potom snad tyhle sny skončí.

Elfka ji vedla zahradami, zadními dveřmi dovnitř a přímo do knihovny. Knihovna před Galani ustoupila, jako vždycky. Šly dolů, tiché jako noc. Valea žasla, jak kradmo se její hostitelka pohybuje, uvažovala však, jestli to bude stačit.

Arak by si ale nejspíš nevšiml, ani kdyby k němu připochodovalo celé vojsko. Stříbrovlasý elf se skláněl nad Divokamenem, oči prázdné a vyčerpané. Nevypadal tak nestvůrně, jako když ho Valea viděla poprvé, ale i tak byly účinky užívání moci hrozivého artefaktu víc než patrné.

Galani ukrývala dýku v šatech, ale teď ji začala vytahovat. Kupodivu právě tohoto tichého pohybu si bratranec všiml – nebo snad prostě právě v tu chvíli vzhlédl.

„Ty! Co tu děláš, sestřenko?“ zasípal Arak. „Nemáš tu co pohledávat!“

Zuřivost v jeho hlase vyvolala ve Valee touhu dát se na útěk, ale Galani vykročila, navenek klidná, v duchu vyděšená.

„Přišla jsem, protože mám o tebe starost. Už celé týdny skoro nejíš a nespíš. Měsíc jsme spolu skoro nepromluvili.“ Elfka se k němu přiblížila. „Jíš jen tolik, abys přežil. To nemůže být dobré ani pro tvou práci.“

„Jak už jsem ti za poslední tři měsíce mnohokrát říkal, můžeš kdykoliv odejít domů. Budeš tam v bezpečí – v bezpečí a znovu slepá k celému světu.“

„Nikdy bych tě nemohla takhle opustit, Araku, to přece víš! Potisící ti říkám, vzdej to šílenství, o které se pokoušíš!“

„Vzdát se?“ Zanedbaný elf mávl rukou k Divokameni, který zaplál, jako by mu odpovídal. „Když je má práce skoro hotova?“

„Ano?“ Galani držela ruku u ukryté dýky. Valea jejíma očima s úžasem a hrůzou sledovala, jak se k ní Arak hrozivě naklání. „Určitě?“

Elf se zachmuřeně zasmál: „Jsi úplně jako on! Není divu, že se ti zalíbil, sestřenko! I on si byl jistý, že selžu! Říkal, že vázací kouzlo, které zabraňuje použít plnou moc Divokamene, bude příliš silné, že já, pouhý elf, a ne poslední ubohý pozůstatek vraadů, jako je on, to kouzlo nikdy nepochopím a už vůbec ho nedokážu sejmout.“ Arak se ušklíbl. „Těmi slovy mě vyzval! Pořád mu říkám, že to dokážu, a už to skoro mám! Dokonce i na něj udělalo dojem, když jsem mu řekl, že dnes v noci dokážu použít kámen podle svého přání.“

„A použiješ ho proti dračím králům?“

„Samozřejmě!“

Tahle odpověď jako by pro Galani rozhodla. Náhle tasila dýku. Valea v touze odložit nevyhnutelné v duchu vykřikla.

Galanina ruka zaváhala.

Arak zavrčel, popadl ji za zápěstí a zakroutil jím. Dýka spadla na podlahu. Valeou i její hostitelkou projela bolest. Galani byla nucena pokleknout.

„Tak jsi to byla ty, kdo mě tehdy v noci špehoval! Nemohl jsem věřit vlastnímu podezření!“ zařval a dál jí kroutil ruku. „Zkoušel jsem to popřít… popřít, že by na mě ti staří hlupáci poslali jako vraha mou vlastní sestřenici!“

V mlze bolesti Valea užasle naslouchala obviněním. Arak si myslí, že ho Galani chce celou dobu zabít? Připravil ho snad Divokámen o rozum?

„Měl jsem pravdu! Starší nemají strach ze změn, mají strach, že bych ty změny řídil já! Oni by samozřejmě byli mnohem moudřejšími pány sil kamene, ale rozhodli, že já, hanebný odpadlík, jim připravím kořist!“

„Ne – mýlíš se!“

Arak otevřel ruku a dýka mu vlétla do dlaně. „Tohle dokazuje, že mám pravdu.“

„Pokouším se tě zachránit!“

Špička nože se ocitla jen vlásek od jejího hrdla. Arak bezvýrazným hlasem zašeptal: „Nevím, co je ubožejší, jestli tvé lži, nebo prostě ty.“

Divokámen zahořel a Arak mrštil Galani/Valeou napříč komnatou. Čarodějka se pokusila zmocnit se vlády nad tělem jako předtím, ale nedokázala elfčin let zastavit. Galani udeřila o zeď, vyrazila si dech a upadla na zem.

Arak odhodil dýku stranou a vykročil ke zraněné sestřenici. „Jak ironické. Mne, který ctím posvátnost života, obviňují z genocidy, zatímco domněle svatí starší promění někoho, koho jsem kdysi miloval, ve vraha!“ Ruce mu rudě svítily. „Je mi líto, že to musím udělat, Galani…“ Arak stál nad ní a celé tělo mu teď plálo mocí. Ve tváři však měl lítost a trochu nejistoty.

Valea si třela hlavu, pokoušela se vyčistit si ji – a najednou si uvědomila, že konečně ona ovládá tělo. S matoucí směsí vlastních a elfčiných myšlenek se zadívala na dýku.

Čepel vystřelila z podlahy a jako střela vyrazila k Arakovým zádům, v posledním okamžiku ho však oblétla a zamířila zepředu.

Arak si jí všiml právě ve chvíli, kdy se mu čepel zabořila do hrudi.

„Galani…“ Arak klopýtl dozadu a vyděšeně hleděl na jílec, planoucí stříbrným světlem. Sáhl po něm, ale prsty ho neposlouchaly. „Nechtěla jsem tě zranit…“

Shade říkal, že dýka Galanina bratrance nezabije, ale stříbrovlasý elf vypadal, jako by utržil smrtelnou ránu. Zavrávoral, opřel se o stěnu a svezl se po ní. Vytřeštil oči a přerývaně, těžce dýchal.

„Ga… Galani…“

Valea se přinutila vstát a doklopýtat ke své oběti. Sama za sebe by ho nechala být, ale hostitelčiny city a vzpomínky ji mučily. Všechno dobré, všechna láska, kterou elf a elfka sdíleli, to vše se teď stalo součástí Valeina života.

Musí tu čepel vytrhnout. Podle toho, co řekl Shade, by se pak Arak mohl uzdravit.

Ale těsně před tím, než se Valea čepele dotkla, zahalil ji i zasaženého elfa stín.

Ne, stín ne. Shade.

Čaroděj vytrhl zbraň z Arakovy hrudi a rána se okamžitě zacelila. Elf se scvrkl, zmenšil se a stal se jaksi skutečnějším. Pocit hrozivé moci, kterou předtím vládl, se teď úplně vytratil. Arak vypadal starší, mnohem starší, než by měl být.

„Dobrá rána, Galani,“ podotkla nezaujatě šerá postava vedle Valey. „Cítil jsem, žes zasáhla, a přišel jsem co nejrychleji.“

Valea tušila, že je něco špatně, ale nedokázala přijít na to, co přesně. Podívala se na muže v kápi: „Bude – bude v pořádku?“

„Ano, bude žít tak dlouho, jak budu potřebovat.“

Čarodějce se rozeznělo v hlavě varování. Najednou nijak netoužila být černokněžníkovi nablízku.

Shade k ní natáhl ruku. Valea ztuhla. „A tebe, drahá Galani, tebe chci mít taky po ruce.“

„Tylane…“

Černě oděná postava pomalu zavrtěla hlavou, zasmála se a řekla: „Říkej mi Zarosi… tentokrát.“

Valea se chtěla odtáhnout. Od chvíle, kdy se Shade setkal s Galani poprvé, musel zemřít a znovu se zrodit.

A jestli byl předtím jejich přítelem, teď bude tím nejhorším nepřítelem.

„Jak? Kdy?“

Pokrčil rameny, jako by smrt nebyla nic významného. „Pátrači. Vzpomínáš si, jak se ten jeden otočil a uletěl přede mnou? To proto, že mě nedlouho předtím přistihli nepřipraveného. Mysleli si, že mě dostanou… a dostali. Nebylo to poprvé. Zřejmě však pořád zapomínají, že se vrátím. A když jsem se vrátil,“ rozmazaná tvář se téměř usmála, „ujistil jsem se, že tohle hejno už svou chybu nezopakuje.“

Zatímco Shade mluvil, přejížděl rukou v rukavici nad dýkou a kreslil magické vzory. Valea si všimla, že Divokámen se začíná měnit.

Pak ji napadlo, že by se čaroděj neměl být schopný k tomuhle artefaktu vůbec přiblížit.

„Mé minulé já byl naprostý hlupák. Leží před ním klíč, jak zachovat vlastní bytí, a čest mu nedovolí vzít si ho.“ Shade se dramaticky odmlčel, skoro jako by čekal, že Valea nebo zhroucený Arak něco řeknou. Když oba mlčeli, natáhl ruku k Divokameni. „Pro mé bratrance už bylo pozdě, příliš pozdě, aby se zachránili. Země – ta zatracená, prokletá země! – už je začala měnit. Než Divokámen ovládli, ani oni už se nedokázali zachránit, a tenhle svět si je přizpůsobil.“

Temný kůň, který během staletí bojoval po boku nebo proti více Shadeům než kdokoliv jiný, jí a Aurimovi často vyprávěl o různých stupních šílenství, kterými byla jednotlivá vtělení zasažena. Valea si nevzpomínala na nikoho jménem Zaros, ale během staletí se jich vystřídalo tolik, že si je ani Temný kůň nedokázal všechny zapamatovat. Ale ať jich bylo jakékoliv množství, tohle je jediný Shade, na kterém teď záleží. Zatím neviděla ani náznak, že by mohla z tohohle děsivého snu, přeludu, nebo co to bylo, uniknout, a tak se bála, že když zahyne Galani, zahyne i ona. Přestože se tyto události odehrály v dávné minulosti, tam, kde jsou ve hře kouzla, jsou hranice času často stejně nezřetelné jako černokněžníkova tvář.

Galanina osobnost se očividně stáhla, a tak Valea musela Shadea zdržet, dokud nenajde nějakou únikovou cestu. Napadla ji přirozená otázka, na kterou jí vychloubačný Zaros zřejmě rád odpoví. Naštěstí měla ztuhlé jen ruce a nohy a ne ústa. „Jak je možné, že dokážeš s kamenem pracovat? Říkals, že se k němu nemůžeš ani přiblížit!“

„To ta dýka, samozřejmě, a tvůj drahý bratranec.“ Při zmínce o Arakovi se Shade sklonil a přátelsky elfa poplácal po rameni. Arak se zavřenýma očima zasténal. Přestože už rána nebyla vidět, zdálo se, že se jinak neuzdravuje. „Tato dýka a dýka, kterou měl on, jsou dvojčata, jak jsem se zmínil. Vidělas ho, jak na sebe tu druhou bez obav použil. Byly navrženy k tomu, aby čaroděje spoutaly s kamenem, spojily jeho životní sílu s mocí v kameni, a tak Arakovi umožnily užívat ho stejně jako vlastní paži.“

„Tu první dýku jsi mu dal ty…“

„Ne. Dal mu ji Tylan, jinak by to všechno bylo mnohem jednodušší, drahá Galani.“ Čaroděj zamířil k Divokameni a celé jeho tělo, když už ne tvář, odhalovalo nedočkavost. „Dýka musí být nejprve spoutána s uživatelem, což jsi viděla. Pak dýka připoutá uživatele ke kameni.“ Zvedl vlastní čepel. „Tato dýka je teď nasáklá jeho krví a je spoutána se mnou.“

Teď Valea pochopila. Pracuje skrz Araka. Černokněžník elfa používal jako štít i jako kanál, takže teď mohl dělat i to, co předtím nemohl.

„Šlechetný Tylan věřil ve věc tvého bratrance. Věřil, že pokud nějakým způsobem zbaví zemi dračích králů, vyslouží si vlastní vykoupení. Dal Arakovi první čepel, aniž ji nejdřív připoutal k sobě, což mne donutilo použít jiné prostředky. Ale naštěstí jsem měl tebe a tys dokázala vstoupit i tam, kam jsem já nemohl. Spoutání je nutné udělat, když je Divokámen v činnosti, a já bych rozhodně nemohl přijít tak blízko, abych to dokázal osobně.“

Náhle jí začala dávat smysl i další věc: „Ti, kdo kámen stvořili, nechtěli, abys ho mohl použít, že?“

„Neustále mě udivuješ, drahá Galani. Nejdřív jsi mi připadala ještě hloupější než tvůj bratranec a rozhodně jsi posloužila jako víc než ochotný nástroj. Ano… vraadové dokáží být velice nesmiřitelní a on už jim způsobil spoustu trápení.“

V tom, jak o sobě mluvil, nebyl žádný systém nebo smysl. Občas mluvil jako jediná bytost, občas mluvil o jiných vtěleních, a dokonce i o svém původním já, jako o oddělených jednotlivcích. Valea si nedělala iluze, že by mohla právě tohle vtělení přivést k rozumu.

„Zničíš teď dračí krále?“

Shade zvedl dýku nad Divokámen. „Mí dávní bratři a jejich barbarští potomci mě nezajímají. Jen ať si dračí králové vládnou tisíc tisíců let. Požaduji od Divokamene jediné – skoncovat s tou kletbou tady a teď!“

A zároveň se stát posledním Shadeovým vtělením.

„A teď buď hodná malá elfka, stůj tady a mlč.“ Černokněžníkovo gesto zavřelo Valee ústa.

Ať to byla či nebyla iluze, vzpomínka nebo děsivá noční můra, Valea věděla, co by ničím nespoutaný a zlý Shade Dračí říši provedl. V minulosti jeho vtělení způsobila pády království, smrt tisíců a zemi obrácenou vzhůru nohama.

Ale co může dělat?

Arak zasténal. Valea si přála, aby mu mohla nějak pomoci. Arak by věděl, co dělat, ale teď se ho těžko mohla ptát…

U pasu se mu cosi zalesklo.

První dýka.

Počáteční naděje brzy pohasla. Shade ji zmrazil na místě, zabránil jí i mluvit. K čemu by jí ta dýka byla? Její elfská moc se nemůže rovnat…

Ne! Není elfka! Jejím otcem je Cabe Bedlam, matkou Jantarová paní. Tohle jsou Galaniny myšlenky, ne její.

Je z rodu Bedlamů. Tohle dokáže.

Valea bojovala se Shadeovým kouzlem, věděla, že bylo sesláno, aby ovládlo mnohem slabší elfku.

Její vůle ho snadno rozbila.

Čarodějka nevěděla, co dělat, byla si však jistá, že bude potřebovat ukořistit první dýku. Rozběhla se komnatou a skočila k Arakovi.

Černokněžník v kápi byl zaujatý vlastním kouzlem a nevšiml si hned, že utekla. Když si to uvědomil, cosi vykřikl neznámým jazykem a pak se otočil, aby se s ní vypořádal.

Valea se sklonila a popadla dýku.

Arak ji stejně jako před několika minutami popadl za zápěstí.

S krvavýma očima zašeptal: „Pře… přetrhni pouta, se… sestřenko…“

A Valea užasle a nevěřícně sledovala, jak se její ruka sama otáčí, vyškubává zápěstí z Arakova sevření a bodá mu do hrudi druhou čepel.

Vzpurná ruka vytáhla dýku stejně rychle, jako ji zabodla. Arak kupodivu okamžitě nezemřel, ale hned vypadal zdravěji. Dech se mu zklidnil a už nebyl tak bledý. Otevřel oči, čisté a jasné, a vykřikl: „Galani! Pozor!“

Valea nebo Galani – teď nebylo možné obě duše rozlišit – se prudce otočila, aby mohla zotavujícího se elfa bránit.

V břiše jí vybuchly střepy bolesti. Černokněžníkovo útočné kouzlo ji zasáhlo, než se stačila plně krýt.

„Ty malá ubožačko! Já…“ Náhle Shade vykřikl a komnatou se rozlehlo jeho bolestné kvílení. Divokámen se v tu chvíli proměnil, zčernal jako peklo.

Čarodějovo tělo se znetvořilo, zkroutilo, jako by měl kosti z rosolu.

S dalším žalostným výkřikem se zahalil do pláště a zmizel.

Arak se pokusil vstát, ale ještě to nezvládl. Valea byla odhodlaná Shadea pronásledovat, a Galani také, i když ji všechno bolelo. Čarodějka se podívala na Divokámen, jádro toho všeho…

Teleportační kouzlo, které vzápětí seslala, ji neodneslo daleko, ale přesto málem omdlela novým náporem bolesti. Přitiskla si ruku k pasu a našla další krev.

Když znovu zvedla zrak, našla i Shadea.

Ani on se nedostal daleko. Ležel natažený v polovině schodiště, u kterého Valea začala s výletem do vzpomínek Panství. Tělo měl ještě pořád trochu protažené, ale s každým trhaným nádechem se vracelo k normálu.

„Jsem no… nový, Galani. Můžeš mi říkat Erynar… te… tentokrát.“

„Ne,“ odvětila zamračeně, klopýtala k němu a tiskla dýku k boku. „Nejsi mrtvý… ještě ne.“

Shade se nadzvedl a ukázal na ni. Prsty ukryté v rukavicích se proměnily v černá chapadla, hledající Valein krk a hruď.

Valea je odrazila, vytvořila plamennou zeď a prsty se rychle stáhly, se sežehlými konečky. Černokněžník ještě kousek odklopýtal, než se vzpamatoval.

Dokonce se zasmál: „Galani! Jak jen jsi zka… zkažená. A jak mocná. Divokámen je velmi svůdný, že?“

„Nevím.“

„Ale raději bys ho měla použít, drahá Galani,“ vysmívala se jí šedá tvář. „Pokud to neuděláš, to velké zranění tě brzy zabije.“

Galani už umírala, ale stejně jako Valea byla odhodlaná dokončit, co začala. Obě se v jediném těle pohybovaly společně a Valea si uvědomila, že Galani plně chápe, kdo a jak se v ní ocitl.

Natáhla k černokněžníkovi jemnou a úplně prázdnou ruku – zakrvácenou ruku. „Pojď si s námi naposled zatančit, Shade.“

„S námi? Stalo se z tebe něco jako já?“ Znovu se zasmál a z hlubin velikého pláště udeřil protivníka zuřivý vítr.

Čarodějka ho odrazila stejně snadno jako chapadla.

„Ty používáš Divokámen!“

Valea zavrtěla hlavou. „Ona ano. Já ne.“ Zkrvavená dlaň se znovu otevřela. „Pojď si s námi zatančit.“

Strašlivá síla Shadea popadla a vlekla ho po schodech dolů. Bojoval s ní, ale i jeho legendární moc ho dokázala jen zpomalit.

Elfčino tělo obývaly dvě duše, ale ta, která se rozhodla připoutat se k Divokameni, byla Galani. Neměla takové znalosti a zkušenosti jako Valea, ale s mocí artefaktu už si nemusela dělat starosti.

Samostatně by ani jedna z nich nebyla šílenci v kápi soupeřem. Takto neměl naději on.

Shade to však i ve svém šílenství poznal. S výkřikem využil moc, která ho táhla k nepříteli, a náhle po ní skočil. Galani na okamžik nevěděla, co dělat, ale Valea ji posílila, těsně než se k nim Shade dostal.

Správně měli všichni odlétnout dozadu, ale díky moci, kterou čarodějka přidala, to vypadalo, jako by Shade narazil do kamenné stěny. Galanina/Valeina krvavá dlaň pevně sevřela ruku v rukavici a přitáhla si ji. Síla, kterou Shade využil, je několikrát zatočila. Konečně se objevila dýka a tentokrát ho bodla do zad, takže na ni Shade nedosáhl.

Vykřikl a rozostřená tvář odhalila v místě, kde musela být ústa, černou tmu. Zmítal sebou v jejich sevření, ale nedokázal se vytrhnout. Točili se dál a dál, šerá postava teď zahalená mocí Divokamene, krmícího se prostřednictvím dýky. To Galani se zhroutila na prokletý artefakt, zmáčela ho vlastní krví a udělala z dýky klíč k jeho moci. Valea teď v jistém smyslu couvla a ostražitě sledovala situaci zevnitř hostitelky, kdyby se něco náhodou zhatilo.

Shade však dál křičel a jeho postava se znovu znetvořila. Paže, nohy, tělo, dokonce i hlava se protáhly a zkroutily. Obklopila ho aura, jejíž barvy a vzory se neustále měnily a krmily se přímo z jeho bytí.

A Valea na kratičký okamžik zahlédla Shadeovu pravou tvář.

Byla i nebyla taková, jak čekala. Mladá tvář, ne o moc starší než její, ale tu a tam s náznaky mnoha, mnoha let utrpení. Byla to urozená tvář, rozhodně ne nehezká. Tmavé vlasy mu visely do čela a lemovaly úzké, ebenově černé oči, bolestně, napjatě zamračené čelo, hranaté tváře a čelist a mírně křivý nos.

Pak se tvář znovu rozostřila a Shade v jejím objetí s posledním bolestným zavytím roztál.

Roztál jako vosk vhozený do žhavé výhně, doslova stekl na podlahu. Tam se to, co bývalo člověkem, rychle proměnilo v kouř, náhodně se rozptýlilo po chodbách Panství a zmizelo venku.

Když se vytratily i poslední Shadeovy stopy, Valea se neubránila myšlence, že se někde jinde právě teď znovu vtěluje.

Nemohla si s tím však dělat starosti, neboť náhle cítila, jak ona sama vyklouzává. Ne, Galani umírá. Připoutala se k Divokameni, ale ne tak dalece jako bratranec. Využít jeho moc, třebaže k vlastní záchraně, se elfce zdálo odporné. Ohavný kámen ji odpuzoval, použila ho jen proto, aby dokázala zničit Shadea.

„Ne… neboj se. Nedovolím, aby to potkalo i tebe,“ řekly čarodějce vlastní rty.

Valea dostala závrať a vzápětí zjistila, že se jakožto duch vznáší před Galani.

Elfka se na ni podívala a matně se usmála. „Vypadáš – vypadáš jako já. Celou tu – tu dobu – jsem přemýšlela, jestli – jestli jsi duch z minulosti. Ztracená du… duše.“ Vykašlala krev. „Ale teď – teď vím, že – to já jsem byla duch. Ale když tě – vidím – říkám si, jestli se – narodím znovu – jako on,“ dodala. Mluvila o Shadeovi. Pak úsměv ochabl. „Snad se – on a já – on a ty – setkáme a budeme, jak jsem kdysi doufala…“

Valea věděla, že jestli promluví, Galani ji uslyší, ale nic neřekla. Rusovláska nechtěla elfce říct, že v její době je Shade mrtvý a už se nikdy nevrátí.

„Galani!“

Po schodišti se hnal Arak, úplně uzdravený. Byl tak vyděšený, že si nevšiml Valeiny přízračné postavy a proběhl skrz ni, aby se dostal k milované sestřence.

„Araku,“ vydechla. „Musela jsem to udělat, že?“

Galani se zhroutila a dýka spadla na zem.

Valein svět zčernal.

VIII

Probudila se v posteli, netušíc, jak se tam dostala. Valea rychle vstala a zamířila k oknu, aby získala představu, jak den pokročil. Z postavení slunce viděla, že už se blíží večer.

Setera a ostatní sloužící si znovu dělali starosti s jejím neobvyklým chováním, ale Valea jejich znepokojení odmítla a ujistila je, že jí bude lépe. Nemoc už přešla. Teď, když byla svědkem – a účastníkem – rozuzlení příběhu, byla si jistá, že sny skončí. Přesto ji hněvalo, že některé otázky zůstaly bez odpovědí.

A to ji přilákalo zpátky ke schodišti.

Místo, kde Galani zemřela, se jí zapsalo do paměti stejně důkladně jako Shadeova zkáza. Valea se ujistila, že se nikdo nedívá, a znovu si to všechno prošla, všechny pohyby až do chvíle, kdy přišel Arak, příliš pozdě, než aby sestřenku zachránil. Nedokázala říct, čeho chce dosáhnout, ale připadalo jí, že to musí udělat.

Z knihovny zaslechla podivné zapraskání.

Rozběhla se tam, s jistotou, že se jí teď otevřela cesta. Vešla dovnitř – a spatřila jen police s knihami, tak jak tu stály, co si pamatovala.

Sklíčená čarodějka se dotkla knihovničky, o kterou šlo, věděla však, že se nepohne.

Náhle znovu zaslechla podivné vrznutí. Nejdřív si pomyslela, že se knihovnička otevřela, ale pak viděla, že je to jen stín, přízrak otevřené knihovničky. Teď před sebou měla nejen skutečné police, ale i přízračný obraz s jinými knihami, jinými svazky v policích.

Valea natáhla ruku a ta se ponořila do stěny.

Bez váhání prošla přímo do pevného kamene.

Prošla skrz, znovu dávnou cestou dolů. Celé podzemí vyplňoval kámen, nezůstal tu ani kousek prázdného místa. Valea se kupodivu vůbec nebála, jakýsi vnitřní pocit ji konejšil a ujišťoval, že je cesta bezpečná.

Na úpatí schodiště, v komnatě, kde míval Arak Divokámen, našla Galani.

Elfka byla dokonale zachovalá. Ruce měla na břiše a modré šaty uhlazené. Někdo si dal práci a vyčistil a převázal strašlivou ránu. Vypadala klidně, skoro toužebně. Valea si znovu uvědomila, jak jsou si podobné.

Ležící Galani se vznášela uprostřed kamene, kam ji bezpochyby uzavřel Arak. Po elfovi tu nebylo ani stopy a Valea přemýšlela, co se asi stalo s ním a s Divokamenem.

Pak si najednou uvědomila, že se právě teď prochází uvnitř Divokamene.

Byl stejný, jak ho poznala, a zároveň jiný. Vzhled i látka Divokamene se proměnily k nepoznání, ale Valea stále cítila jeho přítomnost a viděla, že je to onen předmět, který způsobil tragédii. A navíc si Valea uvědomila, že právě Divokámen ji tím vším provedl, že to on odpovídal za přízraky, se kterými se setkala.

A možná za všechny přízračné vzpomínky Panství.

Když to Valeu napadlo, okamžitě spatřila Araka, jak sem sestřenku ukládá. Naposledy se spojil s Divokamenem, aby vytvořil tuhle hrobku. Elf se dotkl artefaktu a Valea slyšela jeho poslední prostý příkaz, než navždy odešel.

„Pamatuj si…“

A tak si kámen pamatoval a jeho prostřednictvím i Panství. Avšak díky ohromné moci Divokamene nebyly uloženy jen vzpomínky na Galani, ale i mnohé další. A podivná síla Divokamene způsobila, že náhle ožily i starší vzpomínky a připojily se k rostoucí legii místních přízraků.

Valea zamrkala a uvědomila si, že tahle představa byla příliš zřetelná na pouhou fantazii. Právě se dozvěděla, co Arak udělal, a věděla, že jí to sdělila Galani.

Galani, navždy spojená s Divokamenem a jeho prostřednictvím s Panstvím, byla teď součástí obojího, stejně jako Divokámen a Panství byly její součástí. Její tělesná schránka tady zůstala, ale ona se v jistém smyslu stala něčím mnohem, mnohem větším.

Což zřejmě vysvětlovalo i to, proč se jí Valea, která se tady narodila, tolik podobá.

Náhle pocítila nutkání odejít a moudře se jím řídila. Téměř ihned se nejmladší z Bedlamových znovu ocitla před velice skutečnou a velice pevnou knihovničkou. Znovu získala rovnováhu a sáhla na stěnu, ale ta byla tentokrát tvrdá jako kámen, který ji tvořil. Uvědomila si, že už se tam dolů nikdy nevydá a že tenhle duch zmizel navždy, a nijak ji to nepřekvapilo.

* * *

Příští den se s ní kouzlem spojil lord Gryf. Zevnitř vlastní mysli na ni hleděla hrdá ptačí hlava.

„Doufám, že se ti daří dobře, Valeo Bedlamová.“

„Ano, můj pane… a tobě?“

„Docela dobře. Je tu pár věcí, ale tím tě nebudu trápit.“ Naklonil hlavu na stranu. „Bojím se však, že tě jen zklamu.“

Valea právě seděla u stolu a zapisovala, co se jí přihodilo. Byl to osobní deník a otec ho neuvidí, pokud to nebude nutné. „Zklameš?“

„Jak jsem předpokládal, nenašel jsem žádnou zmínku o Arakovi. Je mi líto.“

„Ani jsem to nečekala. Přesto ti děkuji.“

Gryf ještě neskončil. „A pak je tu ten Divokámen.“

Zbystřila pozornost. „Ano?“

„Je to jen mýtus. Myslel jsem, že jsem o něm něco zaslechl. Podíval jsem se do svých starých deníků z let, kdy jsem byl žoldnéřem.“ Pokrčil rameny. „My staří vojáci rádi vzpomínáme na války – když už jsou dávno za námi. Každopádně se o tom kameni jednou mluvilo, ale měl jsem z nejlepšího zdroje, že je marné ho hledat, protože nikdy neexistoval.“

Valea stěží potlačila unavený úsměv. „Nejlepší zdroj? Jsi si jistý?“

„Byl to tvůj prapradědeček Nathan… a ptal se na to přímo Shadea.“

Čarodějce na okamžik došla řeč. Rychle se vzpamatovala, poděkovala lvímu ptákovi za námahu a rozloučila se s ním.

Přímo Shadea.

Pořád nechápala, proč se právě ona dokázala dotknout vzpomínek Panství, když se o to předtím tolikrát pokoušel otec i další. Teď to asi věděla. Možná Galani oslovila své druhé já, své znovuzrozené já. Možná se pokoušela předat vzkaz, varování. Možná ji probudila přítomnost někoho dalšího.

Temný kůň a královna Erini ho viděli zemřít. Všichni si byli jistí, že tentokrát Shade konečně odpočívá v pokoji.

Valea se podívala na stěnu a zašeptala: „Není mrtvý, že? Znovu ožil.“

Stěny neodpověděly, a to samo jí bylo odpovědí.

Čarodějka zavřela deník a zadívala se z okna na pozemky Panství. Někde v dálce znovu žije Shade. Zůstávala však otázka, jaký Shade. Poslední vtělení bylo chaotické, dobré i zlé zároveň. Temný kůň tvrdil, že nakonec snad získal i část svého pravého já.

Před očima se jí vynořila tvář, ale ne Kylova. Tohle byl mnohem lidštější obličej. Tvář za legendou, za kletbou.

„Najdu ho, Galani,“ zašeptala Valea. „A udělám, co bude nutné.“

A věděla, že bude-li třeba znovu ho zabít, aby konečně našel klid, udělá i to.

Je čas, aby všechny přízraky ulehly k odpočinku.

Páni draků, skupina mágů a ostatních čarodějů, vytvořená pod vedením Nathana Bedlama. Zrodil je sen o svobodě, osvobození zpod vlády dračích králů. Měli mnoho zbraní, a dokázali proniknout dokonce i do tvrzí svých nelidských nepřátel.

Dračí králové je zprvu podcenili. Páni draků zahájili tažení za svobodu lidí, které dostalo jméno Válka o změnu. Při boji se silami Hnědého dračího krále došlo k rozsáhlé proměně celé jeho říše. Páni draků zničili kdysi nesmírnou moc klanů Hnědého draka a oslabili i císaře, Zlatého draka. Tím však jejich vítězství skončila.

Nathanův vlastní syn je zradil a Páni draků byli rozprášeni. Mnozí padli rukou Azrana Bedlama či dračích králů. Ostatní zanechali boje a zemřeli zlomeni na duchu.

Někteří prostě zmizeli.

A jeden měl plán…

Pán draků

Posedlost nosí mnoho tváří…

I

Bronzová maska se usmívala. Celá falešná tvář vlastně měla radostný výraz, i s drobnými vráskami v koutcích rtů a mezi zvednutým obočím. Dokonce i otvory pro oči ukazovaly veselí.

Veselí… nebo výsměch.

Těsně přes horní okraj masky visela kapuce širokého zeleného pláště a zakrývala zbytek hlavy. Plášť halil i tmavě hnědé roucho, jaké nosí čarodějové. Postava seděla na popraskaném, drolícím se kamenném trůnu.

Zpoza masky upřeně hleděly oči tak šedé, že byly skoro bezbarvé. Skutečná ústa s náznakem bílých vousů byla pevně stisknutá. Zjizvené a sukovité ruce svíraly zničené područky.

Sešlý trůn stál na rozbitém pódiu v ohromné zpustošené jeskyni. Po obou stranách se tyčily mohutné vinuté sloupy, vedle nichž se postava na trůnu zdála maličká. Po podlaze se válely jakési kamenné sochy, nejspíš zničené výbuchem. Část stropu se očividně propadla a polámané stalagmity i stalaktity teď společně cenily zuby ze země.

„Teď,“ zasípal.

Odkudsi z vysoké temné chodby kdesi daleko vpředu zaduněl děsivý řev.

Chodbou vtrhl do jeskyně veliký drak, jehož zelená šupinatá kůže měla bronzový nádech. Drak se vztyčil, až sahal hlavou téměř ke stropu, a znovu zařval vzteky nad nedávným zajetím.

Pak si úzké plazí oči všimly postavičky na trůnu.

„Konečně! Teď ssse pomssstím! Sssežehnu ti massso z kossstí!“ zaburácel obr. Nadechl se a připravil se vyšlehnout záplavu plamenů.

Čaroděj v masce zvedl levou ruku a zašeptal: „Genine, Halo.“

Ze dvou menších tunelů pod ním se vynořili mladý muž a žena, oba ve světle zelených pláštích s kapucemi. Tvářili se lhostejně, jen oči upírali na netvora před sebou se stejnou nenávistí jako ten, kdo je přivolal.

Když si jich drak všiml, na okamžik se zarazil, ale pak dvojici očividně pustil z hlavy. Důležitý je pouze ten, který ho zajal.

Genin a Hala jako jeden zvedli levé paže a ukázali na obrovitého netvora.

Draka náhle zasypaly blesky, ze všech stran, bez společného zdroje. Šokovaně, bolestně zařval, tak byl útok vražedný a nelítostný. Tělo měl poseté sežehnutými skvrnami, blesky propálily i šupiny.

„Psssi! Šakalové!“ Okřídlený obr se otočil a vrhl se na dvojici, ale vzápětí mu zastoupila cestu neviditelná bariéra.

Mladá žena, Hala, krátce vyjekla. Potom však její tvář znovu získala výraz téměř nelidského klidu a opět upřela zrak na protivníka.

„Příliš pomalí…“ zamumlala postava na trůnu. „Všichni jste spojení. Do toho. Skončete to.“

Oba mladí čarodějové přikývli.

Neviditelná síla, která zablokovala dračí spáry, teď odhodila draka zpět. Zároveň se všechny ostré kameny poblíž bronzově zabarveného obra začaly viklat.

Drak, přiražený ke stěně, se v zoufalství pokusil své věznitele sežehnout, ale nestihl to. Rozlétly se na něj tucty stalaktitů a stalagmitů, a než stačil vydechnout, zabodly se do něj jako jehly. Bolestně zařval. Vystříkly proudy krve a pocákaly vše kromě tří postaviček. Dračí řev se proměnil v žalostné kňučení.

Pak bestie znehybněla.

Genin sklonil ruku.

Hala také.

Obrovitá mrtvola žuchla na podlahu s takovým zaduněním, že se celý dóm několik vteřin otřásal.

Genin a Hala bez jediného mrknutí stočili oči k tomu, kdo jim velel.

„Lepší…“ poznamenal a lehce přikývl. „Mnohem lepší…“

„Děkujeme vám, mistře Tragaro,“ pípla dvojice.

Bez dalších slov odešli stejnou cestou, kterou přišli. Tragaro se opřel, chtivě hleděl na draka a kochal se jeho smrtí.

„Brzy… velmi brzy… znovu povstaneme.“

II

Čaroděj Cabe Bedlam si z koňského hřbetu prohlížel hornatou krajinu, která se rozkládala před ním. Všiml si, že se v dálce mihotají světla.

„Gordag-Ai,“ zašeptal. „Možná leží odpověď tam. Asi to stojí za prověření.“

Jeho oř, mohutný, temně černý hřebec, otočil hlavu do nemožného úhlu, aby se mohl na čaroděje v šedém plášti podívat. Podivné, ledově modré oči – oči bez zornic – se pobaveně přivřely.

„Týden jsme objížděli každý kopec i horu a vyptávali se všech sedláků i trpaslíků, a teď se konečně vydáme do města?“ zeptal se hřebec. „Vskutku přeslavný den!“

„Tiše, Temný koni! I tady v divočině by tě mohl někdo slyšet!“

Černý hřebec si odfrkl: „Co by mi tak asi mohl člověk nebo drak udělat?“

„Až dost věcí,“ odsekl člověk a krátce se rozhlédl kolem. „Víš, že jsi už pár století legendou. To teď nepotřebujeme.“

Cabe Bedlam měl na sobě jednoduchý, nezdobený oděv, jaký nosí pocestní. Kapuce ukrývala většinu černých vlasů a hlavně skoro široký stříbrný pruh, oznamující, že má dar magie, že je čaroděj nebo černokněžník. Tvář nebyla ničím zajímavá, což se mu v tomto převleku hodilo. Nikoho by nenapadlo, že mírně zvednutý nos, široká ústa a sedlácká brada patří jednomu z nejmocnějších mágů v celé Dračí říši. Cabe ve skutečnosti pocházel z rodu, který dal světu mnohé ze slavných i neslavných čarodějů, včetně jeho děda Nathana a zrádného otce Azrana.

Azran zradil spřízněné čaroděje, Pány draků, během války, jež měla zbavit zemi odporných dračích králů. Cabea před ním téměř dvě staletí ukrývalo kouzlo, než se jeho elfský poručník odvážil pokusit se ho vychovat mezi smrtelníky. Onen omyl zahájil řetěz událostí, jež pokračovaly elfovou smrtí, Azranovým zničením klanů Rudého draka a mnoha, mnoha dalšími. Cabe se však při nich osvědčil jako mocná síla bojující pro lidi – a navzdory vlastním protestům i jako vůdce.

A během toho všeho získal manželku – ohnivou, kouzelnou Jantarovou paní – rodinu, Panství… a skutečné přátelství legendární, věčné, tajemné bytosti zvané Temný kůň.

Temný kůň pocházel z prázdné říše za hranicemi skutečnosti, z nekonečné Nicoty. Podoba, kterou měl, byla ta, již si vybral kdysi před staletími, když vkročil na zemi. Pokud to bylo potřeba, dokázal věčný plynule měnit tvar, jako by byl z vody, a stát se, čímkoliv zatoužil. Měl však současnou podobu tak rád, že to dělal jen zřídka, a jméno, které díky ní získal, ho od proměn odrazovalo ještě víc.

Temný kůň byl přítelem i dalších z rodu Bedlamů, ale s jezdcem, který na něm seděl teď, se obzvlášť spřátelil, a kdyby to bylo nutné, byl by se za čaroděje a jeho rodinu i obětoval. Když Cabe stínovému tvorovi sdělil, na jakou výpravu se chystá, Temný kůň se hbitě přihlásil jako dobrovolník.

Černovlasý čaroděj mu za to byl ve skutečnosti vděčný. Když se o těch zmizeních dozvěděl, přirozeně si dělal starosti. Mladí muži a ženy, ztrácející se tak blízko hranic Dračí konfederace, byli špatným znamením. Jakmile se však doslechl, že to byli mladí muži a ženy s jistým talentem pro magii, začalo ho to trápit mnohem, mnohem víc.

Když se jeden z dračích králů – Hnědý – pokusil Cabea zabít a zemřel při tom, jeho lidský vazal, vládce Zuu, zahájil vlastní tažení za mocí. Lanith lstí i silou sesbíral malou, ale smrtelně nebezpečnou skupinku zpola vycvičených mágů. Stali se loutkami nejen v Lanithových rukách, ale i v rukách jeho skutečného pána, Yeehela. Než byl Lanithův plán zmařen a král koní i Yeehel zabiti, mnozí zahynuli.

Cabe s manželkou už předtím začali shromažďovat mladé lidi s nadáním pro magii do škol, kde je pečlivě cvičili. Dračí králové se po celá staletí pokoušeli takovéto lidi ovládat nebo vyhubit, ale vždycky jich pár přežilo a znovu se vzpamatovali. Teď, když jim nic podobného nehrozilo, se jich objevovalo čím dál víc.

A teď se někteří z nich ztráceli.

I Gordag-Ai zplodilo své vlastní mágy, včetně současné talacké královny Erini. Království bylo osvobozeno zpod jha dračího krále déle než většina ostatních. Díky Erini bylo využívání magie povoleno a její synovec Edrik, který teď seděl na trůnu, dokonce pro dobro své země několik mágů zaměstnal.

Cabe však začínal přemýšlet, jestli Edrik náhodou netouží stát se dalším Lanithem… a právě proto váhal se vstupem do města.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dračí stíny.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.