Kniha byla zakoupena na serveru bezvydavatele.cz.

Kupující: jmenoname
Adresa: adresaaddress
ID: idid

Upozorňujeme, že kniha je určena pouze pro potřeby kupujícího.
Kniha jako celek ani žádná její část nesmí být volně šířena na internetu, ani jinak dále zveřejňována. V případě dalšího šíření neoprávněně zasáhnete do autorského práva s důsledky dle platného autorského zákona a trestního zákoníku.
Neoprávněným šířením knihy poškodíte rozvoj elektronických knih v České republice.
Tak nám, prosím, pomozte v rozvoji e-knih a chovejte se ke knize, k vydavatelům, k autorům a také k nám fér.

Ivan Jordák

Třikrát deset povídek

2014

© Ivan Jordák

Třikrát deset povídek

Vydalo roku 2014

Nakladatelství Royen Trade

ISBN 978-80-7504-006-0

OBSAH

I. - Zlotřilci, zlobivci a přemyslníci

Beranův zkažený den

Nápravníkův boj

Jako každý rok

Kytara

Smolař

Nejšťastnější den

Pařezova střecha

Rodinná tradice

Koho obvinit

Kazisvět

II. - Z dávna a odjinud

Vzpomínka

Dva dopisy

Poslední odpoledne

Mezi dvěma pohřby

Myslivcovo řešení

Pochybení paní Kozy

Kdo je vinen?

Most

Drakova chyba

Luciperovy nápady

III. - Jak život běží

Hloupý Honza

Zatvrzelci

Raději si zlomit nohu

První den

Mistrova trubka

Dražil a frajlinka

Konec šmíry

Honzova svatba

Sviňa švagr

Venda s pilou

I. - Zlotřilci, zlobivci a přemyslníci

Beranův zkažený den

„Vstávej, máš nejvyšší čas.“ Hlas matky byl stále naléhavější a protivnější. Beran jen se vším úsilím otevřel jedno oko. Viděl ji nad sebou, ustaraností o něho dopálenou a třesoucí jím nyní již celou silou. Ta mě nenechá, pomyslil zklamaně, pohlížeje jí do tváře oběma očima. Ne, vůbec se mu nechtělo vstávat a jít na směnu do cihelny, kam minulý týden nastoupil. Ale to měl odpolední, a to ještě šlo. Tento týden na něj připadla ranní směna a vstávat každý den před pátou se mu vůbec nechtělo. Výdělek 70,- Kč na hodinu nebyl ještě tak zlý, ale chodit sem každý den a osm hodin dělat pořád totéž. Vozíkem k peci a naložit. Vozíkem do haly a vyložit. Hned první den se mu to přestalo líbit.

Těžce vzdychl, chystaje se namluvit matce, že je nemocný. Vzápětí tento první nápad zavrhl. Matka mu nemoc neuvěří. Pomalu vstal, škrábaje se na hlavě, usilovně přemýšlejíc, co by mu matka mohla uvěřit. Nálada se mu zlepšila, když od stolu zavoněla vajíčka na špeku a káva. Zakrojil chleba, a jak vyjedl pánev, zapálil si cigaretu ke kávě, smiřujíc se s odchodem do práce.

„Dělej, Kozel už jde,“ kývla máma hlavou k oknu.

„Já ti to neřek?,“ šťastně se narovnal, jak mu hlavou bleskl nápad. „Prohodil jsem si s Kozlem směnu, někam potřebuje jet,“ dodával neurčitě.

„Tos mi neřek,“ nedůvěřivě na něj pohlédla a cosi ji nutkalo, aby vyběhla za Kozlem na ulici a zeptala se ho. Ale pak pochyby zahnala, přece hned druhý den práce nenechá. Vydržel vždy aspoň čtrnáct dní. A tak uklidněná, mu pověděla, kde má oběd, a jak si všechno ohřeje, a co si má vzít sebou na svačinu. Ještě jednou se rozhlédla po kuchyni, smutně se usmála na syna, a pak utíkala do krámu otevřít.

Naplánovala si to před šesti léty, když manžel zemřel, dobře. Pronajala si od obce prodejnu, kterou nikdo, tady v horách nechtěl. Nájemné bylo jen symbolické, a tak mohla, i když toho příliš neprodala, ukládat něco stranou. A jednou, těšila se, prodejnu koupí, syn se ožení a budou mít živobytí. Jen kdyby už začal něco pořádného dělat. Jeho táta taky žádnou práci nevymyslel, ale aspoň do ní chodil, a nějakou korunu přinesl. A pak umře, když bylo nejvíc potřeba, aby na kluka dohlédl, pomyslila hořce. A ten zvlčil. Ani ne, opravovala sama sebe v duchu. Nezvlčil, jen zludračil. Ale už byla u krámu, a začaly jí jiné starosti.

Beran doma zatím rozmýšlel, zda se vrátit do postele, nebo ne. Nakonec se raději oblékl, a přemýšlel, co by ještě snědl. Měl pořád hlad. Rozhodl se, ohřát si oběd, však v poledne něco vymyslí. Když dojedl, uviděl oknem mámu, jak běží domů. Něco zapomněla, bylo první, co jej napadlo. Jak si všimnul jejího rozkládání rukama, a pohybu rtů, poznal, že se nevrací pro něco, co zapomněla, ale dozvěděla se nějakou náhodou, jak si ráno vymýšlel.

Byla to bohužel pravda. K jeho smůle přišla nakupovat Kozlová, která chtěla potěšit mámu, jak Kozel chválil jejího syna, s kterým včera začal dělat. Máma na ni udiveně hleděla. Pak se přeptala, zavřela krám a už uháněla domů, si s ním všechno vyřídit. Dál už nečekal, vzal boty, a když máma otevírala domovní dveře, utíkal zrovna zahradními vrátky k lesu. Vyběhla ještě za dům, ale to už byl za smrkem. Viděl, jak mávla zlostně rukou, celá skleslá se pomalu otočila, aby šla zase do krámu.

Usedl pod strom, a přemýšlel, co bude dělat. Bylo mu dobře, najezený, celý den před sebou, nemusel do práce, sluníčko svítilo, a tak nemusel hledat ani přístřešek. Náladu mu poněkud pokazila myšlenka na večer. Do hospody bez peněz jít nemůže. Šenkýř už mu na dluh nedá, má tam sekeru zaťatou hodně hluboko. Doma ho čeká nadávání mámy. Čím přijde později, tím bude nadávat méně. Mohl by k někomu zajít, ale ke komu. Marně přemýšlel. Všude se ho brzy snažili zbavit. U svobodných kamarádů, to byli rodiče, u ženatých, manželky. A tak může jedině do té hospody, ale kde sehnat nějakou korunu. Vzdychl nad takřka neřešitelným problémem.

Vstal, a vydal se dál do lesa. Asi za půl hodiny narazil na krmelec a oči se mu rozzářily. Na krmelci svítila nová plechová střecha. Odhadoval, že by mu za ní ve sběrně šrotu mohli dát tak dvě, možná i tři stovky. Hospoda nabývala konkrétních obrysů. Prohlédl si ji, a seznal potřebu nářadí. Na oddělání, a potom i na její rozbití na menší kusy. Celou od něj šroťák nevezme. Bojí se policajtů. A tak se vydal domů pro kárku a nářadí. Na kraji vsi mu dnes přálo štěstí po druhé. Před Vrbovými stála stará konev na mléko, a asi starý Vrba v ní měl rozpuštěné vápno. Tak brzy už chce bílit, pomyslil si Beran a konev vylil a prázdnou si vzal sebou. Také z ní nadělá šrot, bude o nějakou korunu víc, pomyslil.

Napřed se ještě podíval z horní ulice k máminu krámku, a když před ním viděl skupinu žen, oddychl si. Báby ještě kecají, a čekají na chleba, poznal podle doby. Tak má minimálně dvě hodiny času. Než chleba přivezou, a máma čekající skupinu žen vyřídí. Teprve pak by mohla přijít domů, a to on už bude dávno pryč. Vytáhnul z kůlny kárku, a pak s konví zašel do sklepa. Uchytil ji do svěráku a snažil se ji rozbít. Marně. Pot z něj řinul, ruce měl otlučené a poškrábané, ale konev vzdorovala. Co s ní, potvorou. Přece ji nenechá tady, nebo nepůjde vrátit Vrbovi. Bezděčně se rozhlížel po sklepě, a najednou se rozzářil. V koutě stála, o zeď opřená palice. Vyndal konev ze svěráku, a upevnil ji u zdi. Vzal palici, rozmáchnul se a vší silou udeřil do konve. Palice odskočila, ale na konvi viděl malý důlek s prasklinkou. A tak mlátil znovu a znovu, až se mu ji podařilo znetvořit tak, že konev připomínala už jen velmi vzdáleně.

Vzal ji a dal i s nářadím do kárky, a zaběhnul ještě do kuchyně. Vzal ze spíže chleba, chtěl si vzít všechen. Ale vzpomněl si, že máma by k buřtovému guláši nic neměla. Ukrojil si tedy jen tři krajíce, a zbytek vrátil, a sebral konzervu vepřového. Kouknul na hodiny, dvanáct, akorát čas, aby vypadnul. Tašku s jídlem přihodil do kárky, a uháněl ke krmelci. Chvíli přemýšlel, zda se napřed najíst nebo servat plech ze střechy. Začal s plechem. Skoro hodinu trvalo, než ho sundal, a další než rozdělal na kusy. Konečně hotovo, vydechl. Zdola slyšel vlak, co jede v půl třetí. Rychle pojíst, a pak uhánět do sběrny.

Šroťák, proti jeho očekávání mu za všechno nabídnul dvě stovky. „To je málo,“ přešlapoval, jakoby chtěl odejít. „Můžeš s tím zajet do města, možná ti dají víc,“ poškleboval se mu šroťák. Do města bylo dvacet kilometrů. „Tak jo,“ přikývnul, a hodil rozbitý plech a konev na hromadu. Vzal dvě stovky, vyloudil ještě tři cigarety, a hurá do hospody.

„Co tu chceš,“ nevrle ho přivítal hospodský.

„Jdu ti dát něco na dluh, a dám si pivo,“ řekl rozvážně, a ke své lítosti, položil na pult stovku. Zapomněl si u šroťáka říci o drobnější, a ten mu dal dvě stokoruny.

Hospodský pohlédnul na stovku, pak na něho, ale pivo roztočil, a Beran si sednul ke stolu. Ať mi půllitr donese, když platím, pomyslil si, a zapálil si první cigaretu.

„Sakra, ty si dneska nějak dopřáváš,“ položil před něj hospodský pivo. „To ti v cihelně už dali zálohu.“

Než stačil odpovědět, ozval se z kouta Kozel, a Beran se zakabonil, jako ho jen mohl přehlédnout. „Hovno mu daj, a ne zálohu. Byl tam akorát včera. Dneska už nepřišel. Sedmdesát kaček za hodinu je pro něj málo, pro lorda,“ odfrknul. A pak nadával, jak musel tahat vozíky sám.

„Jak to, že nic nedostanu. Včera jsem tahal celej den, tak to je pět set šedesát korun. Hned zítra si pro ně půjdu,“ rozzlobil se Beran, že mu nechtějí nic dát, i když tam celý den dělal.

„To jo, včera jo. Ale dneska máš áčko, a tak ti všechno strhnou,“ smál se mu Kozel.

Beran se zachmuřil, a poklesla mu ramena, Všichni ho šidí. Včera cihelna o pět set šedesát korun. Dneska šroťák o takový dvě stovky. Tak pěkně ten den začínal, a takhle končí, celý sklesl a poručil si ještě jedno pivo.

„Napřed ukaž peníze. Abys mi nepropil tu stovku, co jsi vrátil na dluh,“ křikl hospodský.

„Tady, vidíš,“ hodil Beran na stůl druhou stovku.

„Tak ti započítám na dluh sto padesát korun. Jedno pivo ti ještě natočím, a za těch dvanáct korun si vyber cigarety nebo malý pivo,“ sebral hospodský stovku.

„Ty mě pěkně štveš, si až moc klidnej,“ zařval Beran, ale to bylo všechno. Víc si, věděl sám, nemohl dovolit. Chlapi by určitě pomohli hospodskému, a tak se rozhodnul pro cigarety a natočené pivo si šetřil. Byl naštvaný na celý svět, a navíc si ho chlapi začali dobírat. Smůla ho provází. A to si ještě před dvěma hodinami myslil, jak mu dnes všechno nádherně vyjde. A to nejhorší teprve mělo přijít.

„Tady jsi, ty lumpe,“ ozval se hned ve dveřích starý Vrba, a třemi kroky se ocitl před stolem Berana.

„Co je, jste nějak divokej,“ pokoušel se aspoň slovně o odpor.

„To teprve budu. Jestli mi do dvou dnů nepřineseš konev s vápenným mlíkem.“

„Co blbnete, jaká konev, jaký vápno,“ pokoušel se Beran o smích.

„To mlíko, co jsi dnes dopoledne vylil, a konev co jsi ukrad. A drž hubu, někdo tě viděl, a já jsem se zašel podívat do sběrny,“ vysvětlil mu Vrba rezolutně.

„A co jako uděláte, udáte mě policajtům,“ snažil se ještě Beran vzdorovat.

„To mě ani nenapadne. To by se ti líbilo. Zavolají tě pak na radnici, dají pokutu, kterou zaplatí máma, a ty se budeš jen chechtat. Tak to ne. Jestli neuděláš, co jsem ti teď řek, tak tě moji kluci pozítří nabijou hubu. A potom zase, aby ti do tý tvý palice vpravili aspoň kousek rozumu,“ odpověděl Vrba už ve dveřích, kterými za sebou prásknul.

Chlapi se v koutě začali chechtat, a Berana si dobírat. Ten rázem dopil pivo, sebral cigarety, a skoro zdrceně z hospody odešel. Věděl, že Vrba nemluví nadarmo. Bude muset sehnat konev a vápno. Jsem holt smolař. Takový krásný den to mohl být, a takhle prašivě skončil.

Nápravníkův boj

Nápravník přišel o zaměstnání kvůli snížené příčetnosti. Podivil se proč, ale nakonec ani neprotestoval, jak byl dosud zvyklý. Protestovat proti každému a proti všemu. Neboť chtěl dělat čest svému příjmení a napravit svět. Zatím se mu to příliš nedařilo. Místo, aby u lidí získával úctu a vážnost, většinou mu nadávali, nebo se mu vysmívali. To druhé jej trápilo, nadávání ani ne. Vzpomněl si vždy na všechny, co svět napravovali před ním, a se žádným z nich se vládci společnosti nemazlili. V řadě případů, ani jejich normální vrstevníci. Některé z nich setnuli, řadu jich upálili, výjimkou nebylo ani oběšení a jiné způsoby poprav, další vyhnali ze země. On byl vyhnán jen ze zaměstnání. Při posledním pohovoru, seděli proti němu vedoucí personalista a závodní lékař, sdělujíce mu, proč u nich musí skončit. Nejprve se rozzlobil, protože i v bývalém podniku bylo hodně věcí k nápravě. Ale nakonec uznal argumenty lékaře, že takto bude mít pro svou činnost daleko více času a ještě bude pobírat i invalidní důchod, takže bude zabezpečen.

Ráno vstal jako jindy, a až při snídani si uvědomil, že už do práce nemusí. Zašel tedy pro noviny, a po jejich přečtení, napsal dopisy upozorňující na nesprávnosti, které se z nich dozvěděl. Psal vždy tomu, u kterého předpokládal odpovědnost a možnost nápravy. Když ho nedokázal určit, psal prezidentovi nebo předsedovi vlády, které pokládal za odpovědné ve všech ostatních případech. Jak dopsal, byl akorát čas k obědu. Obléknul se a šel do blízké hospody, stavujíc se cestou s dopisy na poště. Kupodivu, dnes tu bylo vše v pořádku, a on neměl možnost zasáhnout.

V hospodě se hned ve dveřích zachmuřil. Viděl dva učedníky, mající u talířů postavená piva. Ani vteřinu se nerozpakoval, a zasáhnul. Poučil je, i hostinského, o porušení zákona. Všichni tři na něj hleděli připitoměle, nemohli pochopit, co po nich vlastně chce. Když jeho ječení přibíralo na intenzitě, vrátili kluci pivo hospodskému, který je vylil. Nápravník spokojeně usedl k jednomu ze stolů, nechal si přinést pivo a jídelní lístek. Nejprve zkontroloval míru, a když zjistil její dodržení, postavil po upití pivo zpět na stůl. Dlouho prohlížel nabídku jídel, až se rozhodnul pro hovězí polévku.

„Co k tomu,“ ptal se hospodský.

„Nic už. Mně to stačí.“

Hospodský šel tedy pro polévku, a celou cestu rozmýšlel, jestli mu do ní nemá plivnout. Ale nakonec to neudělal, čehož vzápětí litoval, když po něm Nápravník chtěl při placení, aby mu vrátil dvacetník. „Ten ale neexistuje, už aspoň tři roky,“ bránil se zoufale.

Nápravník na něj vyčítavě pohlédl, a přitom mu sdělil, že smí účtovat ceny pouze tak, jak je má uvedeny v ceníku nebo na jídelním lístku. Tam je polévka za 19,90 a rovněž pivo je za stejnou cenu. Tedy dohromady je to 39,80, a protože mu dal Nápravník dvě dvacetikoruny, je mu povinen 20 haléřů vrátit.

„Ale dvacetník už není“

„Tak mi dejte dva desetníky.“

„Ty už také nejsou. Haléře už prostě nejsou. Nejmenší jsou koruny.“

„Pokud nejsou, jak je možné, že uvádíte v haléřích ceny,“ zeptal se Nápravník přísně.

„To se tak píše, a pak se to zaokrouhluje,“ naříkal hospodský.

Nápravníkovi kmitlo hlavou nějaké nařízení nebo právní předpis o zrušení haléřových mincí, a jak si mají přitom prodávající a kupující počínat. Nemohl si ale nyní vzpomenout, jak to bylo přesně stanoveno. Byl muž spravedlivý, a tak vstal a rozloučil se slovy, „posoudím doma, a přijdu vám říci jak si počínat.“

Když odešel, přemýšlel hospodský, kde by mohl sehnat jed na krysy, proklínajíc tohoto hosta.

Ten zatím šel domů, když spatřil přeplněný odpadkový koš. Zastavil se, stál před ním další úkol. Zjistil název ulice, a vydal se za starostou. Na chodbě úřadu byla fronta žadatelů o sociální dávky, kterým Nápravník okamžitě vyčetl, že zneužívají dobrodiní státu, místo aby čistili ulice. Dostalo se mu několika nadávek, ale kupodivu i vysvětlování, proč jsou tady, a ne tam, kde by podle něj měli být. Sice ho všichni znali, ale nikdo nevěděl na základě čeho, se na ně osopuje, a to kdykoliv je potká. Jeho zanícenost, nesmlouvavá přísnost, to že jim klidně říkal, co se jiní neodvážili, v nich vzbuzovalo podezření, že je nějakým úředníkem, který je těch dávek může zbavit.

Jak je dostatečně napomenul, pokračoval ke kanceláři starosty. Sekretářka, jak ho spatřila ve dveřích, ztratila dobrou náladu, kterou dosud měla, a automaticky šla oznámit jeho přítomnost starostovi, který vyšel s ní, aby nemusel Nápravníka zvát k sobě. Vyslechl stížnost, a pokrčil rameny, vysvětlujíc vše nedostatečnou kapacitou Technických služeb. Nápravník se nasupil pro tak lacinou výmluvu, a poukázal na lidi stojící na chodbě, z nichž více než polovina překypovala zdravím a energií, kterou by mohli využít při úklidu města, jak řekl hlasem, nepřipouštějícím odpor.

„Já jim to ale nemůžu nařídit, to by museli chtít sami,“ bránil se starosta.

Jeho odpověď považoval Nápravník za další ubohou výmluvu, a zeptal se přísně, „a mluvil jste s nimi o tom.“ Ironicky se usmíval, když starosta přiznal, že ne. Přiměl ho jít s ním na chodbu, kde oznámil všem žadatelům, že dávky dostanou jen ti, kteří půjdou uklidit město. Fronta se rozvlnila, žadatelé pohlédli nejprve ustrašeně na sebe, pak ustrašeně na Nápravníka a starostu, jehož přítomnost v nich zviklala přesvědčení, že dávky musí dostat, ať jdou uklízet nebo ne.

A tak víc než polovina následovala Nápravníka, který se ujal organizace úklidu. Předtím než vyšli z úřadu, přiměl starostu, aby jim zajistil odvoz odpadu. Ten s myšlenkou, to bude ale průser, až se to dozví na kraji a tisk, zavolal na Technické služby, kam mají promptně zajet s náklaďákem.

Nápravníkova čistící četa rychle řídla, ale přesto se jedna ulice uklidila, a auto odjíždělo plné. Poslední lidé utekli, když je chtěl přimět, aby s ním jeli třídit odpad na skládku. Dokonce od jednoho z nich dostal pár facek, protože ho chytil, aby ho dovlékl do kabiny auta. Jel tedy sám, nerad nechával něco nedokončeného. Cestou, když se mu řidič kvůli těm fackám, smál, v něm uzrálo rozhodnutí sehnat si kasr, aby se v takových případech mohl bránit. Třídil odpad na skládce sám, než ho vyhodili, protože jim končila pracovní doba, a skládku byli povinni uzamknout.

Odnášel si ale dva časopisy, v kterých, při nahlédnutí objevil zajímavé články. V nich našel návod k dalšímu rozšíření svého boje za lepší současnost. V jednom vyzývali k dárcovství krve a kostní dřeně. V druhém psali o mladíkovi, který přeřezal zabezpečovací pásy osádce převráceného auta, lidi pak vytáhnul, a tak jim zachránil život, protože auto brzy chytlo a shořelo. Byla tam i zachráncova fotografie. Což vyvolalo v Nápravníkovi hořkost. Kolik toho už zachránil on, a jeho fotografie nebyla zatím nikde.

Druhý den ráno ani nedosnídal, jak spěchal naplnit svá rozhodnutí z včerejšího dne. Nejprve koupil kasr, nechal se poučit, jak se s ním zachází. Pak koupil nůž na přeřezávání pásů, a šel se postavit k silnici. Zklamaně a vyčítavě pohlížel na auta, která kolem něj projížděla, a z nichž se žádné nepřevrátilo, aby mohl zasáhnout, a jeho fotografie by byla v novinách. Vydržel tu hlídat až do oběda, kdy dostal hlad. Chtěl zajít do hospody, ale vzpomněl si na svůj slib o posouzení a sdělení započítávání haléřových částek. Tam jít nemohl, protože na to zapomněl, a nesplnil by tak, co slíbil. Musí prostudovat vše dnes, a zajít do hospody až zítra. Dnes si koupí nějakou uzeninu a pečivo. V obchodě nenašel nic, co by mohl personálu vytknout, a odcházel rozezlen. Prozatím se mu nějak nedaří.

Vracel se domů, aby pojedl a trochu si odpočinul, než bude pokračovat v uskutečňování spravedlnosti a konání dobra. Nedaleko bydliště potkal sousedku, která zvesela pozdravila. Jemu její pozdrav připadal jako výsměch, ale svému zneuznávání přivykl. Horší bylo, že kráčela přímo proti němu. Tedy šla po nesprávné, levé straně. Vytknul jí to, a poučil, proč je třeba, aby každý chodil po pravé straně. Místo vděku se sousedka nasupila, zejména po jeho poznámce, „pokud nerozeznáte pravou a levou stranu, nechte si někým, kdo to ví, uvázat na pravou ruku mašli. Pak stačí se jen podívat, kde tu mašli máte, a na té straně jít.“

„Já jsem tedy podle vás blbá,“ začala a pak mu v několika větách pověděla, co si kdo o něm myslí, končíc, „větší vůl než ty, není na celém okrese, a možná ani státě.“

„To sedí, taková slepice, která neví, kde má pravou ruku, bude někomu nadávat.“

Sousedka byla žena rázná a alergická na nadávku slepice. Rozmáchla se, a volnou rukou Nápravníkovi jednu vrazila. Jeho dosavadní zklamání se změnilo v hněv, vytrhl z kapsy kasr a přesně podle návodu jej užil. Po vteřině ohromení si nešťastná žena mnula tvář, a naříkala příšerným jekotem, který přivolal řadu lidí i policejní hlídku.

Marně Nápravník vysvětloval, odvezli ho na oddělení a sepsali s ním protokol jako by byl útočník, nazývali ho pachatelem. Sice zapsali vše, co řekl, ale trvali na svém. Odešel rozezlen, a ani mu nechutnalo. Přesto se zklidnil, a vydal se do nemocnice, darovat kostní dřeň. Vrátný nemohl stále pochopit, co chce. Nakonec udělal, co dělají v tomto případě všichni, a poslal ho k řediteli nemocnice.

Nápravník seděl dlouho v kanceláři sekretářky, která rovněž nechápala, o co jde, ale jistota, s kterou vystupoval, ji přiměla ho ohlásit. Ředitel se přece jen konečně objevil, a s úsměvem všech funkcionářů zval Nápravníka k sobě. Po každém jeho slovu však úsměvu ubývalo, až zmizel úplně, a se špatně skrývanými rozpaky poslouchal jeho poslední větu, „A tak jsem se rozhodl darovat kostní dřeň, a jsem tady.“

Ředitel horečnatě přemýšlel, co mu odpovědět. O dárcovství kostní dřeně něco zaslechl, ale vůbec nevěděl, zda se v jejich nemocnici provádí nebo ne. Staral se pouze, aby nemocnice finančně vyšla, ale co provádí za léčebné úkony, nevěděl, a ani ho to nezajímalo. Se svými zkušenostmi, dělal ředitele řady různých podniků, si byl ovšem vědom, toto nesmí muži před ním žádným způsobem ani naznačit, natož prozradit. Opět nasadil úsměv, a pohlédl na seznam telefonních čísel primářů. Marně přemýšlel, který z nich by mohl mít odběr kostní dřeně ve své kompetenci, Maně pohlížel na číslo primáře ortopedie, měl nejasné tušení, že tam něco s kostmi dělají, ale instinkt ho varoval. A nakonec zavolal svému odbornému zástupci. Neměli se rádi, každý druhým pohrdal. Ředitel kvůli neschopnosti zástupce vydělat peníze. Zástupce ředitelem jednak pro jeho neschopnost, ale i schopnost všeho. Přesto však na zavolání přišel, ředitel je nadřízený, a subordinace je nutná, uznával.

„Tady pan Nápravník přišel se zajímavou myšlenkou, dárcovstvím kostní dřeně,“ začal ředitel ze široka, aby nebylo poznat jeho absolutní neznalost o tom, o čem se bude vést řeč.

Zástupce se udiveně podíval na oba, a přemýšlel, jaký kšeft ředitele napadl. „To je sice pěkné, ale my to neděláme, a ani dělat nemůžeme.“

„Ředitel pohlédl na Nápravníka, a pokrčil omluvně rameny. Ten však žádnou omluvu nebyl ochoten připustit, a přeříkal, vše co si pamatoval o tom z článku v časopise. Zástupce na něj hleděl otráveně, jako každý profesionál na úplného laika. Když však slyšel, že on sám chce dřeň darovat kvůli její potřebě a významu, smutně se usmál, a pak se několika větami snažil Nápravníkovi, proč tady dřeň neodebírají, a na jeho dotaz mu i řekl, kde všude ji odebírají. Bohužel si však, v okamžiku, kdy už Nápravník se rozhodoval celkem v klidu, do které nemocnice pojede, neodpustil připomenout, že kvůli věku je naprosto vyloučené, aby se odběr od Nápravníka uskutečnil. Tím ho popudil, a jen společným úsilím ředitele, zástupce, několika přivolaných úředníků, a nakonec i ochranky, se podařilo Nápravníka vyhodit z nemocnice ven, bez větší škody.

Nápravník stál rozčilený před nemocnicí, a uvažoval, co teď. Nechat to tak nemůže, ale do nemocnice se také vrátit nedokáže. Dva muži z ochranky, stojící před vrátnicí, tento úmysl svými postavami naprosto vylučovali, to pochopil i on. Naštěstí si vzpomněl na článek v novinách, pojednávající o někom, kdo se spravedlnosti domáhal u soudu. Málem výskl radostí. Proč by tak nemohl učinit i on? Sice v článku žadatel skončil neslavně a domohl se jen povinnosti uhradit soudní náklady. To ho však nemohlo odradit, on přece bojuje za správnou věc. A když už tam bude, podá žalobu nejen na nemocnici, která mu odmítla odebrat kostní dřeň, ale i na sousedku, chodící po nesprávné straně, a rovněž policii, která, podle něj zneužila svého postavení.

V budově soudu byl zastaven členem justiční stráže, a tázán celkem přívětivě, co u soudu chce. Když odpověděl, že jde podat žalobu, sdělil mu strážce promptně číslo a patro kanceláře, kde od něj žalobu vezmou. Potom ho požádal, aby všechny kovové předměty, popřípadě zbraň, vložil do košíku a potom prošel ochranným rámem. Nápravník tak učinil, aniž postřehnul podezíravý pohled, když do košíku položil kasr, a potom prošel rámem, který začal zvonit. Po zazvonění se objevil další strážce.

„Musíte mít u sebe ještě něco kovového,“ přísně řekl strážce.

Nápravník se zamyslel, projel rukama po šatech, a pak s ulehčením vyřkl, „tady ten nožík,“ a vytáhnul dopoledne zakoupený nůž, s deseti centimetrovou, dlouhou čepelí.

„Odevzdejte ho,“ natáhnul strážce ruku, a druhý se postavil z boku, těsně k Nápravníkovi.

Poslechnul, ale rozhodnul se podat žalobu i na ně. Pustil se potom po schodech nahoru, sledovaný pohledy strážců, rozmýšlejících, zda by ho raději neměli zadržet.

V patře, kde hledal kancelář, potkal muže, nesoucího přes ruku několik talárů. Oddechl si, po událostech u prohlídky, zapomněl nejen číslo kanceláře, ale i patra. Proto začal pátrat hned v prvním, doufajíc v intuici, která mu napoví správné dveře. Ta jej však, jako skoro pokaždé, zklamala, a vracet dolů, znovu se zeptat, nechtěl. Objevení se muže s taláry, mu poskytlo naději. Věděl, z několika svých jednání u soudu, talár přísluší soudci. A tak na muže zavolal.

„Pane soudce.“

Muž se zastavil. Nebyl sice soudcem, byl správcem soudu, starajícího se o vybavení, materiál a vše možné. Proto nyní snášel taláry k sobě, aby je poslal do čistírny. Ale byl rád, když si ho někdo se soudci spletl, a takto jej oslovil, neboť kdysi soudcem skutečně byl.

„Co si přejete,“ zeptal se vlídně.

Nápravník z tohoto zájmu vyhovět, ztratil na chvíli řeč. Slýchával od soudců většinou úsečné věty, jako, “mluvte k věci; to s případem nesouvisí; toto soudu nepřísluší; kroťte se ve svých výrazech;.“ Ale někdy i daleko horší, nejvíce zamítnutí jeho žalob a také ukládající mu buď náhradu soudních nákladů, nebo pokutu, a dokonce i ambulantní či ústavní léčení na psychiatrii. A nyní, „co si přejete.“ Konečně získal, tím nezvyklým oslovením, ztracenou jistotu, a slušně požádal, s mnoha omluvami kvůli zdržování, o rozmluvu.

Správce ho vyzval k následování, a zavedl do své kanceláře. Nápravník byl udiven, když na policích, kde očekával sbírky zákonů a právnické knihy, byly čisticí prostředky, balíky papírů a změť dalších věcí, u kterých si souvislost s povoláním soudce nedovedl představit. Právní knihy tam naštěstí byly také, nevěděl, že jde o vyřazené, připravené k odvozu do sběru, a tak si uklidněn sedl do křesla, jak mu správce ukázal. Pak vyložil své potíže, které v posledních dnech prožil. Pouze otálel chvíli se stížností na justiční stráž, z obav, aby si tím nepokazil vyřešení ostatních případů. Ale vrozená touha po nápravě, jej přiměla k rozhodnutí domoci se spravedlnosti, i zde, u instituce, jež, jak se domníval, má za úkol spravedlnost chránit.

„Taky, mi tady na strážnici, sebrali kasr a nůž,“ skoro vykřiknul a poté vysvětlil, proč si obě tyto věci koupil.

Správce chápavě pokyvoval hlavou, dokud Nápravník neskončil. „Tady, ale vás nikdo nepřepadne. To je právě starost stráže. A až půjdete pryč, všechno vám vrátí.“

„I nůž“

„I ten nůž. Na co, že ho potřebujete,“ ptal se správce, který úplně nepochopil, co mu před chvílí Nápravník vysvětloval.

„Jak jsem říkal. Na přeřezání pásů v autě, abych mohl vytáhnout zevnitř osádku,“ a znovu pečlivě vyložil od přečtení článku o mladém zachránci, jenž ho dovedl k rozhodnutí činit totéž a zabránit tak zmaření lidských životů.

„Tady, v budově, ale auta nejezdí.“

Nápravník se pátravě podíval na správce, jestli se nejedná o nějaký úskok. Ale viděl pořád laskavou tvář, a chápající oči. Takto si nějak soudce představoval. Nevěděl, a ani nemohl vědět, že pochopením věcí a příběhu se soudce předem diskvalifikuje. Soudce je od toho, aby porovnával skutečnost se zákonem, nikoli se spravedlností. Pokud tak učiní, potom dopadne jak správce před ním, který kdysi při vyslovování rozsudku se dostal jen k vyřčení „Jménem republiky.“ Než dořekl tuto formuli, promítnul si všechno, co přimělo člověka stojícího před ním spáchat, co spáchal, a nedokončil již, co měl říci dál. Že je vinen a odsuzuje se, atd. Měl štěstí, že předseda soudu s ním nezavedl kárné řízení, ale poslal ho na vyšetření, a pak s ním vážně promluvil o jeho absolutní neschopnosti soudce dělat, a nabídl mu místo správce. Rád přijal, pročítal si spisy před skartací, a někdy narazil na někoho, jako byl Nápravník a snažil se předejít vlídností a laskavostí trestnímu řízení.

Nápravník se z opatrnosti zeptal, „opravdu ne?“

„Jsem tu přes třicet let, a auto jsem tu ještě neviděl.“

Nápravník pokýval hlavou, uvědomil si, že on sám také ne, i když venku jich viděl takové množství. A přešel k odběru kostní dřeně. Rozebírali celou věc dlouho, až nakonec uznal za nejlepší řešení odjet do Prahy, a tam se domluvit sám. Odeberou dobře, neodeberou, nedá se nic dělat. Každá profese má nějaké předpisy, a Nápravník předpisy ctil, protože vdechují světu řád. U sousedky pochopil, že kasr jí rozhodně nezpůsobil nic příjemného, a proto tak reagovala. Potěšeně naslouchal uznání vyslovené jeho řešení odpadů, zejména poznámku, co věcí by se vyřešilo, kdyby všichni se zachovali tak jako on. A nakonec byl seznámen i s tím předpisem, na který si nemohl vzpomenout v hospodě, ohledně zaokrouhlování haléřů.

Nakonec se rozloučili. Oba spokojení svým setkáním. I když jeden se snažil za každou cenu svět napravit, a druhý pochopit.

Jako každý rok

Komise pro projednávání přestupků nevěřícně, již po několikáté, pročítala spis. Párkrát na sebe udiveně pohlédli, a potom každý řekl, co se kde dozvěděl. A tak dali pomalu dohromady příběh, který měli nyní projednávat jako přestupek proti občanskému soužití, ač i naprosto neznalému muselo být jasné, že se zde jedná o několik trestných činů spáchaných najednou a skupinou osob.

Vše proběhlo, na hodech v Záhoří, obci táhnoucí se od sedmi set do devíti set metrů nad mořem, při posvícenské, nebo jak tam říkali, hodové zábavě. Vesnice měla dolní a horní konec. Dole se živili trochu na poli, trochu v kamenolomu a na pile. Nahoře chodili takřka všichni do lesa. Zezdola nahoru stoupal kouř a ze shora dolů stékala voda. Celý rok to obě části vesnice považovali za normální, s čím se nedá nic dělat. Prostě takové to je. Ale jak se na hodové zábavě opili, stačilo, když se horňák zmínil o kouři nebo dolňák o vodě, a potom se strhla mela. Kdo měl ruce, ten se pral. Kdo neměl, aspoň popuzoval svou stranu a nadával té druhé. Tak to bylo od pradávna každý rok stejně.

Proti jiným létům měli letos smůlu v tom, že se vesnicí vracel ředitel okresní policie, a po dlouhé cestě dostal žízeň. Napadlo ho zastavit zrovna v hospodě, kde se hody slavily. Nesmyslnost svého nápadu si uvědomil, kdy letěl i se svým řidičem z hospody ven, oba řádně pošramoceni a zfackováni. Nejen, že vlezl do hospody, akorát v okamžiku, kdy rvačka obou konců vesnice vrcholila, ale ještě k tomu měl pocit nutnosti tomuto mlácení občanů zamezit. Vykřikl, „jménem zákona,“ a než dokončil, jak chtěl „rozejděte se,“ už ji měl. Řidič chtěl a považoval za nutné se svého představeného zastat, a vrhl se na útočníka. To se ukázalo, jako daleko horší nápad, než měl jeho nadřízený, když po vstupu do hospody chtěl rvačku ukončit. To místní brali jako nevhodný zásah do jejich zábavy, a fackou vše považovali za vyřešené. Ale jednání řidiče byl přímo útok na jejich práva představitelem nenáviděné státní moci. Dosavadní protivníci se spojili, a všichni se snažili aspoň jednou si bouchnout, aby státu dali zřetelně najevo, kde se svoboda jednání dokáže ještě uhájit.

A tak zbití a potrhaní se zastavili na místním oddělení, kde konal službu praporčík Řehák, nadávající na skutečnost, že službu v tento významný den musel vykonávat on sám. Trochu si ji vylepšoval pivem, když uviděl ty dva. Nejprve je považoval za někoho z posvícenských rváčů z dolního konce, protože on byl z horního, kteří si chtěli vyřídit účty i s ním. Vzápětí však poznal, o koho jde, a rychle vstal, když předtím ještě rychleji ukryl nedopitou láhev. Jeho nejvyšší pán na okrese se zeptal, jestli ví, co se děje v hospodě, a když praporčík udělal chybu přiznáním znalosti o dění v hospodě výrokem, „určitě se tam řežou, když jsou hody,“ byl představeným nejen pokárán, ale i vyzván k zásahu a ukončení té rvačky. Praporčík se na ně podíval, a jak vyhodnotil situaci, že dopadne jako oni, poukazoval na absolutní neúčinnost takového zásahu.

„Tak zavolejte zásahovku,“ rozkazoval nadřízený.

Praporčík chvíli zvažoval, kdo bude mít navrch. Jestli zásahovka, kterou tvoří na kraji pár chlapů, sice cvičených, ale proti desítkám chlapů dělajících v lese, na pile a na poli, budou naprosto bez šance, a udělal toho večera druhou kariérní chybu, když své zhodnocení situace vyslovil nahlas.

Ředitel to vzal jako urážku. Ne sebe, neposlechnutím jeho rozkazu, ale policie jako celku, když její člen pochybuje o způsobilosti její elitní části udělat pořádek, a zavolal zásahovku sám. Dopadlo to, jak předpokládal praporčík. Zásahovka přijela, pokusila se volat k pořádku místní rváče, a než si její velitel uvědomil skutečnost, a vydal rozkaz k ústupu, byli biti jak žito. A nejen to, místní propadli jakési euforii z tak nevídaného zpestření jejich zábavy, a začali jednotlivým členům tohoto elitního sboru brát jejich vybavení, aby měli suvenýry, a jednou se mohli svým známým a potomkům nejen pochlubit svými činy, ale dokázat je i trofejemi vítězů.

To už bylo moc i na praporčíka Řeháka. Vylezl ze své kanceláře, obešel houf, kde vesele pronásledovali jeho kolegy, a zašel do hospody, kde zůstaly jen ženské. „Sakra báby, vy chcete zůstat slaměné vdovy,“ křičel už ve dveřích, aby upoutal pozornost. Ženské, které ho znaly od dětství jako klidného a rozvážlivého člověka, ho obklopily, ptajíc se co se děje.

„Ti vaši ožralci mlátí u rynku policajty. Tak utíkejte zakročit, než je pozavírají všechny.“ Ženským unikla nelogičnost spojení, jak by mohli mlácení a pronásledovaní policisté někoho zavřít, a z hrůzy před kriminálem, běžely uklidnit své muže. Jako první vysoká kostnatá Burdová, která manžela i bratra uklidnila několika fackami, a ostatní ječením, že mají roupy jen z toho, že se furt flákaj a chlastaj, místo aby pořádně dělali. Mezitím doběhli i další, rozlícené stejně jak ona, a během pár minut byl klid. Chlapi z vesnice se shromáždili na jedné straně a policisté na druhé straně malého rynku.

„Koukejte jim všechno vrátit,“ velela ječivým hlasem Burdová, která byla z prastaré pytlácké a pašerácké rodiny a zkušenost jí varovala, že se u nikoho nesmí nic najít, a tak nelze nikomu nic dokázat. Kdo by si v této tmě, a v takovém rumrajchu byl schopen někoho pamatovat. Chlapi neradi sice, ale poslechli, a všechny trofeje vrátili. Tím se i uvolnilo napětí, protože policisté nebudou muset vysvětlovat ztrátu materiálu. Zároveň si přiznali, že honba na vrahy, lupiče, narkomany a jiné zločince je proti dnešku selanka, a pojali k chlapům jakousi úctu. Ti zase k nim, protože se nezaštiťovali svým postavením, ale poctivě se s nimi prali. A tak jak bylo zvykem, ozval se jeden z dolňáků, „tak co, nespláchneme to pár panáky.“ Ozvalo se souhlasné mručení a i zásahovka se pohnula vstříc k smírnému ukončení. Jenže ženské rozhodly, že zábavy bylo už dneska dost, a jde se domů. Chlapi ještě pozvali aspoň zásahovku na hody příští rok, očekávaje od toho vylepšení zábavy, a jejich pozvání bylo z téhož důvodu srdečně přijato.

Všechno mohlo skončit smírně, kdyby si ředitel neumanul, že utrpěla vážnost jeho postavení a nedal podnět k trestnímu stíhání. Jenže narazil. Velitel zásahovky tvrdil, že účelu zásahu bylo dosaženo zklidněním celé situace, moudře mlčíc o roli Burdové. Praporčík Řehák tvrdil, že hody proběhly stejně jako každý rok, v čem měl i neměl pravdu, a že kvůli tmě nepoznal ani jediného z těch kteří se rvali, v čem pravdu vůbec neměl. Ale copak lze žádat venkovského policistu, aby označil někoho, kdo jinému dá pár facek, a zároveň jich pár dostane. A tak si šetření celé události předávali jeden druhému, až státní zástupce, odcházející do důchodu a pocházející z vesnice vedle Záhoří všechno zastavil, a převedl vše do přestupkového řízení, doufaje v uplynutí jednoleté promlčecí doby. Jenže písařka komise byla nová a nesmírně aktivní, a stačila všechny pozvat na projednání ještě včas a všechny najednou.

A tak nyní komise přemýšlela, co bude dělat, až se sem vhrne třicet nebo čtyřicet chlapů. Na okamžik je napadlo zavolat předtím městské strážníky. Naštěstí jim včas došla absurdnost tohoto nápadu. Co by zmohli tři muži, jezdící celý den v autě, proti čtyřicítce chlapů, kteří od rána do večera tvrdě makají v práci a pak pokračují doma. Někdo z nich navrhnul, aby vyčkali maximálně pět minut, a potom jednání komise odročili na příští měsíc, a tím se dosáhne přece jen promlčení, které pokazila písařka svou absolutně nevhodnou aktivitou. Jenže chlapi ze Záhoří přijeli včas. Komise uslyšela ryk na chodbě, jako jeden všichni zbledli, a dívali se na hrnoucí se dovnitř podezřelé z přestupku.

Předseda komise vstal, a díky nezměrnému úsilí se mu podařilo přečíst všechna jména, a co je jim kladeno za vinu. Pak všechny poučil o jejich právech, a chystal se začít s výslechy, v duchu proklínaje den, kdy starostovi kývnul na výkon předsedy komise.

„Můžu něco říct,“ přerušil ho šeptem chlap, hlásící se jak ve škole. Když předseda ulehčeně přikývl, s úklonou vstal. Jevil se jak valník, plně naložený dřevem. Široký, vysoký, ruce jak lopaty. Nesmělým hlasem začal, „pane předsedo, páni komisaři. Všichni víme vo co de. Tak proč se máme zdržovat. Řekněte nám, kolik máme zaplatit, my to tady slečně zapisovatelce dáme, a pudeme. Za rok nás tu máte zas. Hody budou jako každý rok. Že jo, chlapi,“ otočil se ke svým spoluobviněným za zády, kteří souhlasně zamručeli.

Asi je to proti předpisům, pomyslil si předseda, ale už držel v ruce seznam, a četl, „Ambrož Jan, pokuta 500,- Kč, náklady řízení 200,- Kč, dohromady zaplatí sedm set korun.“ A tak četl jednoho po druhém, všichni přistupovali k zapisovatelce a vypláceli jí sedm set. Jen Možný začal, když na něj přišla řada protestovat, ale byl okamžitě ostatními okřiknut a zaplatil pak beze slova. Chlapi si mezi sebou peníze měnili, půjčovali, platili jeden za druhého, a tak během dvaceti minut bylo všechno vyřízeno. Nakonec řekli, aby komise doplnila i náhradu škody, kterou už hostinskému zaplatili, což on potvrdil.

„Tak tedy za rok, nashledanou,“ podával jejich řečník ruku předsedovi.

„Rozhodně,“ usmál se ten, a jak mu byla ruka stisknutá, dával si na ni ještě dva dny obklady.

Kytara

Předseda komise dočetl obvinění, která rodině Růžičkových kladla za vinu, jak uvedl jejich soused Novák, bydlící pod nimi, každý večer, až do půlnoci, a někdy i déle, tropení hluku hrou na kytaru, zpěvem a tancem.

Růžičkovi, kteří se dostavili v počtu všech svých čtrnácti členů, se udiveně na sebe podívali, potom na komisi, a pak znovu na sebe. Dávali najevo naprostou nevědomost o tom, co jim předseda před chvílí četl. Někteří kroutili hlavou, jiní dokonce celým tělem, zbylí lomili rukama. Ze všech se linulo přesvědčení o nějakém velikém omylu, ke kterému zde muselo dojít. Snad záměna jmen, nebo domu, případně Novák všechno nějak popletl, krčili rameny, a někteří začali rozhořčeně mezi sebou šeptat a vrhat výhrůžné pohledy na Nováka. Ten se jen přikrčil, a nenápadně posunul na židli blíž komisi, dál od Růžičkových.

Když jeden z Růžičků, patnáctiletý Tono, vykřiknul, „Nováku, ty lháři, to tě bude…“ Nedořekl. Včas vyskočila matka Růžičková, a osopila se na svou rodinu, zejména její mladší, prudší část. „Ticho bude! Nevíte, kde jste.“ A rázem všichni oněměli.

Matka se obrátila ke komisi, rozevřela náruč, jakoby chtěla všechny její členy obejmout, Na to se uklonila, a se širokým úsměvem začala své vystoupení. „Vážená a slavná poroto. Vůbec nevíme, o co se jedná. Pana Nováka známe, bydlí pod námi v baráku. Máme ho rádi, i když je takový,“ odmlčela se a přemýšlela, jaké slovo použít. Konečně jej našla, a dodala, „takový nervóza.“ Pokývala hlavou, soucitně se na něj podívala, a pokračovala. „Za to, ale on přece nemůže. Každý nějaký jsme. A tak já říkám dětem, pozdravte, usmějte se, je to přece jen také člověk, i když nás nemá rád. Vy ho rádi mějte. Že vám dá některému pohlavek, no bože, těch ještě v životě dostanete. Je holt nervózní, s tím se nedá nic dělat.“

Novák prudce vyskočil, „Růžičková, co melete. Víte přece, že Déžo ode mě dostal facku, že mi močil na dveře, a ne, že jsem nervózní.“

„No, vidíte, jak hned vybuchne,“ znovu se usmála Růžičková. „Teď jste to sami viděli. Pan předseda ho nevyvolal, a on si klidně mele a mele. Bez dovolení. Takový on prostě je.“

Nabírala dechu, a rodina jak jeden, souhlasně přikyvovala. Na její mávnutí přestala a její projev pokračoval. „Víme, že je nervóza. A tak říkám dětem. Nesmíte dupat, nesmíte běhat, nesmí vám nic spadnout na podlahu. A tak chodíme po špičkách.“ A začala předvádět, jak rodina doma chodí. Snad ani baletka by nedokázala přejít po místnosti, jak nyní ukazovala komisi Růžičková. Rukama mávala, jakoby se chystala vznést. Nohy pokrčila nejprve v koleně, a potom pouze špičkou se dotkla podlahy, aby již krčila druhou nohu a spíš přelétla, než přešla dál. Několikrát takto přešla po místnosti, než nabyla přesvědčení, že komise ví už dobře, jak se doma pohybují.

Předseda komise pomyslil na starou římskou zásadu, jeden svědek, žádný svědek, a začal litovat Nováka, který proti jednolité frontě rodiny Růžičků, nemá šanci. Pomyslel, zda někdo další z domu nebude ochoten svědčit o skutečnostech, které se tam dějí. Ve většině případů, se nikdo angažovat nechtěl. Už jen kvůli budoucím nepříjemnostem. Pohlédl unaveně na Růžičkovou, která sebevědomě, s jízlivým úsměvem hleděla na Nováka.

„Jak to bylo s tou hudební produkcí,“ zeptal se, když nadiktoval první výpověď zapisovatelce do protokolu.

Růžičková nasadila zase uctivý výraz, a pro jistotu se zeptala, „to myslíte jako hraní na kytaru, pán předseda.“ A když přikývl, spustila naříkavým hlasem. „Kde my bychom vzali kytaru. Víte, kolik taková kytara stojí. My máme sotva na chleba. Já nemám kytaru, můj muž nemá kytaru,“ a otočila se k němu, dokud nezakroutil hlavou, dokumentujíc tak, že kytaru opravdu nemá. „Babička nemá kytaru,“ a opět stejné potvrzení jejích slov. „Dědeček nemá kytaru,“ a znova zavrtění hlavou. Pak rychle následovalo za sebou „Marika nemá kytaru, Laco nemá kytaru,“ a tak šlo jedno jméno za druhým, následované zavrtěním hlavy jmenovaného, až se dostala k šestiletému Déžovi, který též zavrtěl hlavou tak rezolutně, až byl strach, že mu upadne.

A potom, díky jejímu rozhorlení a vášnivému zápolení o svou rodinu, z Růžičkové vyjelo nakonec. „Tak vidíte, slavná poroto, nikdo z nás nemá kytaru, a když už na ni hrajeme, tak říkám, prosím je, jen tiše, tichoučko, nebo bude Novák zase nadávat.“

Předseda komise lhostejným hlasem nadiktoval její výpověď, zívnul a zeptal se na tanec v pozdních hodinách.

Vedle ujišťování o brzkém uléhání celé rodiny, protože jim elektrárna z neznámých důvodů odstřihla elektřinu, a tak nemají světlo, se jim dostalo i odborného výkladu o všech možných nemocích nohou, které jednotliví členové rodiny mají, a proto na tanec nemají ani pomyšlení, a když už, o velkých svátcích si přece jen zatancují, tak jedině bosky, a na koberci, podle ukazování, vysokém asi deset centimetrů. Ten si koupili právě kvůli tomu, aby nebylo nic slyšet.

Protokol šla matka Růžičková podepsat. Přečetla, chvíli protestovala kvůli uvedení výroku Tóna a močení Déža na dveře, a na základě poučení nechala dopsat do protokolu dopsat, že Tóno, vedený rodinou vždy k pravdomluvnosti, nedokázal vydržet Novákovo osočování, a chtěl mu říci, jak ho bude trápit svědomí, až si své lži uvědomí. O Déžovi dopsali, že se léčí na urologii s prostatou, kterou se nakazil od dědečka. A pak rozmáchlým písmem se matka podepsala. Nikdo další z rodiny už nechtěl nic dodat, protože ona vysvětlila všechno, a celá rodina za její výpovědí stojí.

„Navrhujete ještě nějaký důkaz, nebo svědka,“ obrátil se předseda komise k Novákovi.

Novák, celý schlíplý, vstal a dlouho přemýšlel. Ani on, stejně jak předseda komise, nevěřil v ochotu někoho ze sousedů vypovídat. Nadávají všichni, ale jen pokud jsou Růžičkovi bezpečně daleko. Sem nikoho nedostane, jedině snad Mourovou, napadlo ho, a vyslovil její jméno nahlas.

„Mouračka, bouračka, a taky klouzačka,“ zašklebil se Tóno, dostávajíc vzápětí od matky Růžičkové, za svou říkanku, na niž byl od dětských let patřičně hrdý, pohlavek. Jediná z rodiny, hned pochopila nebezpečí. Mourová by přijít mohla. Nebojí se nikoho a ničeho. Byla z rodu žen, které ani pro slovo, ani pro ránu nešly nikdy daleko. Ale nemá ráda úřad, žádný úřad, svitla naděje pro rodinu. Nemá ráda ani Nováka, protože ho nepovažuje za chlapa. A matka Růžičková hned spřádala korekci svého původního plánu, rozšířit jej, o zpracování Mourové, aby sem nešla. Příliš ale v úspěch nevěřila, ji nesnáší stejně jak Nováka. Ale mohla by, najednou si oddechla, za nápad, který ji kmitl hlavou, a přinášel řešení. Nechá předvolat Boudu ze sociálního. Ten nemá rád Nováka, protože chce po něm, aby jejich spory řešil, a nemá rád ani Mourovou, která mu párkrát vynadala, a jednou dokonce nafackovala, když ji obvinil z rasismu. A také ho hned navrhla, když se předseda ptal jí. Ten přikývl a odročil jednání na příští měsíc.

První vypovídal Bouda, odpovědný ve městě za přizpůsobování nepřizpůsobitelných občanů. Zjevně nechápal, kde je, a co se po něm chce. Byl naučený jediný projev, který v nepatrných obměnách používal při každé příležitosti. Jeho obsah by se dal v kostce vyjádřit jediným souvětím, „přes následky minulosti, nepřízeň a nepochopení občanů, nepatrné finance, a některé kulturní odlišnosti našich klientů, můj úřad dělá zázraky.“

Po půlhodině to bylo moc i na komisi, a předseda se zeptal, „mohl byste se vyjádřit k položené otázce, jak je to s kytarou Růžičkových.“

„Právě jsem o tom chtěl začít,“ nenechal se vyvést z nastoupené linie. „Ano, můj úřad, jak zjistil u dětí Růžičkových hudební nadání, tak jim koupil ne jednu, ale dvě kytary, aby mohly cvičit a docházet do základní umělecké školy.“ A potom se vrátil zase tam, kde začal, až byl nemilosrdně přerušen, aby mluvil k věci nebo vůbec ne.

Mourová byla daleko striktnější. Prohlásila rodinu, vyjma dědečka a babičky, za bandu lenochů a gaunerů, kterou by, nebýt těch dvou starých, dávno vypráskala ven, pokud by dřív nechcípli hladem nebo je nesežrali vši. Potom Nováka nazvala slabochem, který by mohl mít už dávno klid, kdyby těm hajzlíkům dal pár facek. Nezapomněla ani na Boudu, vůči němuž a jeho úřadu se dopustila několika urážek, dávajíc jim za vinu stav, který v domě, ale i jinde je.

Předseda komise ji napomenul, aby se mírnila ve svých výrazech. V duchu se ale divil, proč ani jeden z těch, a ona nezapomněla na nikoho z přítomných, se nebrání, a všichni jsou náhle hluší, úplně a zcela. Mourová se na něj podívala, ale potom jen mávnula rukou a skončila svoji výpověď.

Došla na závěrečná slova. Novák opakoval, co od počátku tvrdil, a připomínal, co řekla Mourová a Bouda. Matka Růžičková vstala, dlouho se zasněným výrazem uvažovala, a nakonec ze sebe vychrlila. „Slavná a ctěná poroto. Jak už jsem řekla, žádnou kytaru nemáme, a jak řekl pan Bouda, když už na ni hrajeme, tak je to z nařízení úřadu, a úřad musí i Novák poslouchat.“

A tak komise vyhlásila přestávku na poradu, doufajíc, že je něco napadne.

Smolař

Praporčík Řehák obcházeli se strážmistrem po půlnoci městečko, když se ten zastavil. „Slyšíte,“ rozhlížel se kolem. Řehák neslyšel nic, také bylo skoro o třicet let starší, a o to byly jeho smysly horší. Ale zastavil se, a naslouchal.

„Jakoby někdo volal o pomoc,“ pokračoval strážmistr a ukazoval směrem k malému parčíku.

Šli tedy k němu, a když od něj byli sotva deset metrů, zaslechl volání i Řehák. Rozsvítili baterky a parčík prohledali, ale nenašli nic. Volání se však ozývalo stále. Tlumené, sotva slyšitelné, v pravidelných, tak deseti vteřinových intervalech. Odkud to může být, oba se rozhlíželi, a přemýšleli. Všude kolem bylo zhasnuto, obytné domy byly daleko, poblíž byla jen hospoda a na druhé straně dětský dům.

Asi v hospodě hrají karty, a někoho bijí, protože nezaplatil, napadlo Řeháka, ale když k hospodě došli, bylo volání sotva slyšitelné. Mohli mu také ucpat hubu, ale to by udělali hned, tady to asi nebude, vyhodnocoval situaci. Přesto zazvonil a zaklepal na dveře. Když vše opakoval po třetí, ozval se nevrlý hlas, oznamující zavření hospody už před dvěma hodinami.

„Neřečni, a otevři, Franto,“ zavolal Řehák, a překvapeně hleděl na hospodského v pyžamu, když se objevil v otevřených dveřích.

„Já jsem dneska skutečně zavřel v deset, jedu brzy ráno pryč. Co se děje,“ ptal se.

„Slyšíš, někdo volá o pomoc. Myslili jsme, že od tebe.“

Hostinský se zaposlouchal, a pak ukázal na dětský dům. „To je z něj. Nezavřeli tam večer nějaké dítě.“

Prošli znovu všichni tři parčíkem, a skutečně, volání bylo slyšitelnější. V žádném z oken se však nesvítilo, a hlas, aspoň jim tak připadalo, zněl ze shora. Posvítili na střechu. Ale tam nikdo nebyl.

„Kde si,“ zařval Řehák, co mohl.

„Tady,“ ozvala se úpěnlivá odpověď.

„Kde to je, tady?“

„Tady, v komíně.“

Teprve nyní si všimli žebříku, opřeného o okraj střechy, na kterou po něm vylezli, aby se dostali ke komínu. Ve světle zahlédli jakousi postavu, která sebou cukala v komíně, ale beznadějně. Uvízla v úzkém místě, a nemohla ani nahoru, ani dolu. „Zavoláme hasiče,“ houkl na ni Řehák a poslal pro ně strážmistra.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Třikrát deset povídek.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.