Knihovna

Lva Nikolajeviče Tolstého

L. N. TOLSTOJ

ZPOVĚĎ.

V CO VĚŘÍM?

sv. 1

Nakladatelství Michal Legelli

2018

Lev Nikolajevič Tolstoj

Zpověď. V co věřím?

podle posledního českého překladu

Žofie Pohorecké a Josefa Bečky

nakladatelstvím B. Kočí

v Praze roku 1924

Knihu nově vydalo

nakladatelství Michal Legelli,

Andělská 27, 779 00 Olomouc

info@legelliart.eu, legelliart.eu

jako svoji 1. publikaci

elektronické vydání první

242 stran

Portrét na obálce: by Nikolai Ge

Ornaments Created by

Alekksall & Olga_spb Freepik.com

Písmo: Baskerville Original Pro

by©František Štorm

Obálka, předmluva,

korektury a sazba: Michal Legelli

edited©Michal Legelli, 2018

Všechna práva se řídí

dle autorského zákona

ISBN 978-80-907109-0-0 (epub)

ISBN 978-80-907109-1-7 (azw3)

ZPOVĚĎ

I. kapitola

Byl jsem křtěn a vychován v pravoslavné víře křesťanské. Učili mne jí od dětství a po všecku dobu mého chlapectví a jinošství. Ale když jsem v osmnácti letech vyšel z druhého ročníku university, nevěřil jsem již v nic z toho, čemu mě učili.

Soudím-li podle některých vzpomínek, nevěřil jsem vlastně nikdy doopravdy, a měl jsem pouze důvěru k tomu, co dospělí přede mnou vyznávali; důvěra tato však byla velmi vratká.

Pamatuji se, když mi bylo asi jedenáct let, že jeden chlapec, již dávno zemřelý Volodiňka M., který studoval na gymnasiu, přišel k nám jednou v neděli a jako poslední novinku oznamoval nám objev, který učinili na gymnasiu. Objevili, že není Boha a že vše, čemu nás učí, jsou pouhé výmysly (bylo to r. 1838). Pamatuji se, jak starší bratry zajímala tato novina, jak pozvali i mne na poradu, a pamatuji se, že všichni jsme se velmi rozjařili a přijali tuto zprávu jako cosi velmi zajímavého a velmi možného.

Pamatuji se ještě, že když můj starší bratr Dimitrij, jenž studoval na universitě, oddal se náhle víře s náruživostí vlastní jeho povaze a začal choditi na všecky bohoslužby, postiti se, vésti čistý a mravný život, my všichni, ba i starší lidé neustále jsme si tropili z něho posměch, a aniž vím proč, přezděli mu Noe. Pamatuji se, jak Musin-Puškin, který byl tehdy kurátorem kazaňské university a pozval nás k sobě na tanec, posměšně přemlouval mého vzpírajícího se bratra tím, že i Noe tančil před archou. Souhlasil jsem tehdy s těmito žerty starších a vyvozoval jsem z nich závěr, že jest třeba učiti katechismu, že jest třeba choditi do kostela, ale že není třeba bráti vše to příliš vážně. Pamatuji si ještě, že velmi mlád četl jsem Voltaira, a že mne jeho posměšky nejen nepobuřovaly, nýbrž velmi obveselovaly.

Mé odpadnutí od víry nastalo u mne právě tak, jako nastávalo a nyní nastává u lidí našeho způsobu vzdělání. Jak se mi zdá, děje se to ve většině případů takto: lidé žijí tak, jako všichni žijí, a všichni žijí podle zásad, které nemají ničeho společného s věřením, ba většinou jsou přímo jeho protivou; věrouka nemá podílu na životě, a ve styku s ostatními lidmi nikdy se nestává, abychom se s ní setkávali a ve vlastním životě nikdy se nestává, abychom se s ní nějak vyrovnávali; věrouka tato vyznává se kdesi mimo nás, daleko od života a nezávisle na něm. Setkáváš-li se s ní, pak je to setkání se zjevem vnějším, se životem nesouvisejícím.

Po životě člověkově, po jeho skutcích, nyní jako tehdy, vůbec nebylo možno poznati, zda věří čili nic. Je-li rozdíl mezi člověkem zjevně vyznávajícím pravoslaví a mezi člověkem popírajícím je, není ve prospěch prvního. Jako teď, tak i dříve se zjevným přiznáním a vyznáváním pravoslaví setkávali jsme se většinou u lidí tupých, surových, nemravných, kteří se pokládali za osoby velmi důležité. Kdežto rozum, poctivost, přímost, dobrosrdečnost a mravnost vyskytovaly se většinou u lidí, kteří se prohlašovali za nevěřící.

Ve školách učí katechismu a posílají žáky do kostela; od úředníků vyžaduje se stvrzenka, že byli u přijímání. Ale člověk našich kruhů, který již nechodí do školy a není ve státní službě, nyní a za dřívějších časů ještě více, může žíti celá desetiletí a nevzpomenouti si ani jednou, že žije mezi křesťany a že sám se pokládá za vyznavače křesťanské víry pravoslavné.

A tak to, co důvěřivě vešlo v obyčej a co je podporováno vnějším tlakem, dříve jako nyní, znenáhla taje působením vědomostí a životních zkušeností, odporujících věrouce, a člověk často dlouho žije, domnívaje se, že je v něm neporušena ona věrouka, která mu byla vštípena od dětství, kdežto ve skutečnosti dávno již není po ní ani památky.

Vypravoval mi S., rozumný a pravdivý člověk, jak přestal věřiti. Když mu bylo již asi dvacet šest let, jednou za honů na noclehu po starém zvyku z dětství začal se večer modliti. Starší bratr, který s ním byl na honě, ležel na seně a díval se na něho. Když S. skončil a uléhal k spánku, jeho bratr mu řekl: »A ty to ještě pořád děláš?«

A více si neřekli. Ale S. od onoho dne přestal se modliti a choditi do kostela. A teď už třicet let se nemodlí, nechodí k přijímání a nechodí do kostela. A ne snad proto, že by byl znal přesvědčení svého bratra a připojil se k němu, ne proto, že by byl ve své duši něco rozřešil, nýbrž jen proto, že slovo, které jeho bratr vyslovil, bylo jako by ťuknutí prstem do zdi, jež se chystala zřítiti se vlastní tíží; toto slovo mu ukázalo, že tam, kde myslil, že jest víra, jest už dávno prázdné místo, a že proto slova, která říká, a kříže i poklony, které dělá, když se modlí, jsou výkony úplně nesmyslné. A protože poznal jejich nesmyslnost, nemohl jich vykonávati už dále.

Myslím, že tak bylo a bývá s ohromnou většinou lidí. Mluvím o lidech našeho vzdělání, mluvím o lidech pravdivých vůči sobě samým, nikoli však o těch, kteří sám předmět víry činí prostředkem, aby dosáhli jakýchkoli časných cílu. (Takoví lidé jsou nejryzejší nevěrci, protože, je-li jim víra prostředkem dosáhnouti nějakých životních cílů, není to pak už jistě víra.) Tito lidé našeho vzdělání jsou v takovém stavu, že světlo vědění a života roztavilo umělou stavbu a oni to buď již zpozorovali a odvrhli břemeno, nebo toho ještě nezpozorovali.

Věrouka, vštípená mi od dětství, zmizela u mne právě tak, jako u jiných, pouze s tím rozdílem, že jsem se zřekl věrouky velmi záhy a stalo se to vědomě, protože od patnácti let začal jsem čísti filosofické spisy. Od šestnácti let přestal jsem se modliti a přestal jsem z vlastního popudu choditi do kostela a postiti se. Nevěřil jsem v to, co mně bylo vštípeno od dětství, ale v cosi jsem věřil. V co jsem věřil, vůbec nebyl bych mohl říci. Věřil jsem v Boha, nebo, správněji, nepopíral jsem Boha, ale nebyl bych mohl říci jakého Boha; nepopíral jsem Krista ani jeho učení, ale v čem záleželo jeho učení, také bych nebyl mohl říci.

Když nyní vzpomínám na onu dobu, vidím jasně, že moje víra — to, co kromě živočišných pudů bylo hybnou silou mého života — jediná pravá moje víra byla v té době ve zdokonalování. Ale nebyl bych mohl říci, v čem záleželo zdokonalování a jaký byl jeho účel. Snažil jsem se zdokonaliti se rozumově: učil jsem se všemu, čemu jsem se mohl učiti a co mi život přinášel; snažil jsem se zdokonaliti svoji vůli — sestavoval jsem si pravidla, jimiž snažil jsem se říditi; zdokonaloval jsem se tělesně různými cviky, tříbil jsem sílu a obratnost, a různým odříkáním učil se vytrvalosti a trpělivosti. A všecko to pokládal jsem za zdokonalování. Základem všeho bylo, rozumí se, mravní zdokonalování, ale brzy bylo nahrazeno zdokonalováním vůbec, to jest přáním, abych byl lepší nikoliv před sebou samým nebo před Bohem, nýbrž přáním, abych byl lepší před ostatními lidmi. A tato snaha býti lepším před lidmi vystřídána byla velmi brzy přáním, abych byl silnější než jiní lidé, to jest slavnějším, váženějším, bohatší než jiní.

II. kapitola

Budu někdy vypravovati příběh svého života, který za těch deset let mého mládí byl dojímavý i poučný. Myslím, že mnozí a mnozí zakoušeli totéž. Z celé duše přál jsem si býti dobrý; ale byl jsem mlád, měl jsem vášně, a když jsem vyhledával dobro, byl jsem sám, úplně sám. Pokaždé, když jsem se pokoušel vysloviti, co bylo nejvroucnějším přáním mým, totiž že chci býti mravně krásný, dostávalo se mi pohrdání a posměchu; jakmile však jsem se oddával mrzkým vášním, byl jsem chválen a povzbuzován.

Ctižádost, panovačnost, sobeckost, hrdost, hněv, msta, vše to bylo váženo.

Oddávaje se těmto vášním, stával jsem se podobným dospělému člověku a cítil jsem, že lidé jsou se mnou spokojeni. Dobrá moje tetička, nejčistší bytost, u které jsem žil, vždycky mi říkala, že by si pro mne ničeho tak nepřála, jako abych měl poměr s vdanou ženou: »Rien ne forme un jeune homme, comme une liaison avec une femme comme il faut« (nic nevzdělává mladíka tak, jak poměr se ženou, jak se sluší a patří), a přála mi ještě jiného štěstí: abych byl pobočníkem, a to nejraději panovníkovým; a největšího štěstí, abych se totiž oženil s velmi bohatou dívkou, a abych měl v důsledku této ženitby co možná nejvíce služebnictva a poddaných.

Nemohu si vzpomenouti na tato léta bez hrůzy, ošklivosti a bolesti v srdci. Zabíjel jsem lidi na vojně, vyzýval jsem lidi na souboje, abych je zabil; prohrával jsem v kartách, projídal jsem plody práce mužíků, trestal jsem je, šidil, klamal. Lež, krádež, všeho druhu smilstva, pití, násilí, vražda... Nebylo zločinu, kterého bych nebyl spáchal, a za vše to byl jsem chválen, a moji vrstevníci mne pokládali a pokládají za člověka poměrně mravného.

Tak jsem žil deset let.

V tu dobu začal jsem spisovati — ze ctižádosti, zištnosti a hrdosti. Ve svých spisech činil jsem totéž, co v životě. Aby se mi dostalo slávy a peněz, pro které jsem psal, bylo třeba skrývati dobré a vypovídati zlé. A tak jsem také činil. Kolikrát jsem věc chytře navlékal, abych ve svých spisech zdáním lhostejnosti, a dokonce i lehkého posměchu, skryl ony své snahy po dobru, které tvořily smysl mého života. A podařilo se mi dosáhnouti toho: byl jsem chválen.

Když mi bylo dvacet šest let, přijel jsem po válce do Petrohradu a sešel jsem se se spisovateli. Přijali mne jako svého, lichotili mi. A nežli jsem se nadál, přisvojil jsem si stavovské, spisovatelské životní názory těch lidí, se kterými jsem se setkal, a ty již úplně ve mně vyhladily všecky moje dřívější pokusy státi se lepším. Názory tyto podepřely bezuzdný můj život teorií, která jej ospravedlňovala.

Životní názor těchto lidí, mých druhů literárních, byl ten, že život vůbec plyne v neustálém vývoji, a že v tomto vývoji hlavní účast máme my, lidé myslitelé, a z lidí myslitelů hlavní vliv máme my, umělci, básníci. Naší úlohou jest učit lidi. Aby však nám samým nenapadla přirozená otázka: »Co vím a čemu mám učiti?« vysvětlovala tato teorie, že toho není vůbec potřeba věděti, a že umělec a básník učí, aniž si to uvědomí. Pokládal jsem se za zázračného umělce a básníka, a proto bylo mi velmi přirozenou věcí osvojiti si tuto teorii. Já, umělec, básník, psal jsem, učil jsem, sám nevěda čemu. Platili mi za to peníze, měl jsem výborné jídlo, byt, ženy, společnost; měl jsem slávu. A tak tedy to, čemu jsem učil, bylo velmi dobré.

Tato víra ve význam básnictví a ve vývoj života byla náboženstvím a já byl jedním z jeho kněží. Býti jeho knězem bylo velmi výhodné a příjemné. A žil jsem dosti dlouho v této víře, nepochybuje o její pravdivosti. Ale v druhém, a zvláště ve třetím roce takového života počal jsem pochybovati o neomylnosti této víry a začal jsem ji zkoumati. První příčinou pochybnosti bylo, že jsem začal pozorovati, jak kněží této víry nesouhlasili všichni vespolek. Jedni říkali – My jsme nejlepšími a nejužitečnějšími učiteli, učíme tomu, čeho jest třeba, ale druzí učí nesprávně. A přeli se, hádali, radili se, klamali se, podváděli se navzájem. Kromě toho bylo mezi námi mnoho lidí, kteří se vůbec nestarali o to, kdo má pravdu a kdo nemá, ale pomocí této naší činnosti dosahovali prostě svých zištných cílů. Vše to přimělo mne pochybovati o pravdivosti naší víry.

Mimo to, když jsem začal pochybovati o pravdivosti samé víry spisovatelské, počal jsem se pozorněji všímati jejích kněží a přesvědčil jsem se, že téměř všichni kněží této víry, spisovatelé, byli lidé nemravní a většinou lidé špatní, ničemné povahy, mnohem nižší úrovně než oni lidé, s kterými jsem se potkával ve svém bývalém toulavém a vojenském životě, ale byli sebevědomí a sebou spokojení, jak jen mohou býti spokojeni lidé zcela svatí nebo takoví, kteří ani nevědí, co jest svatost. Lidé se mi zprotivili, sám sobě jsem se zprotivil, a pochopil jsem, že tato víra jest klam.

Ale je podivné, že ačkoli jsem brzy pochopil všecku tuto lež a odřekl se jí, hodnosti, kterou mi udělili oni lidé, hodnost umělce, básníka, učitele jsem se neodřekl. Naivně jsem se domníval, že jsem básník, umělec, a že mohu učiti všechny, ač sám nevím, čemu učím. A tak jsem také činil.

Ze sblížení s těmito lidmi odnesl jsem si novou chybu, hrdost, která chorobně vzrůstala, a bláznovské přesvědčení, že jsem povolán učiti lidi, aniž sám vím, čemu.

Nyní, když vzpomínám na onu dobu a tehdejší svoji náladu i náladu oněch lidí (takových ostatně jest i nyní na tisíce), zmocňuje se mne lítost a stud, a vzniká ve mně právě takový pocit, jaký máme v blázinci.

My všichni jsme byli tehdy přesvědčeni, že musíme mluviti a mluviti, psáti a tisknouti co možná nejrychleji, co možná nejvíce, a že všeho toho jest potřeba pro blaho lidstva. A bylo nás tisíce, kteří popírajíce se navzájem, haníce se vespolek, tiskli a psali, poučovali ostatní. A nepozorujíce, že ničeho nevíme, že na nejprostší otázku života: co jest dobré, co jest zlé, neumíme odpověděti, všichni, ač neposlouchali jsme se navzájem, mluvili jsme najednou, přitakovali jsme si někdy navzájem, a vychvalovali se navzájem s úmyslem, aby i mně bylo přitakáno, abych i já byl pochválen, někdy pak vztekali jsme se na sebe zrovna jako v blázinci.

Tisíce dělníků dnem i nocí z posledních sil pracovalo, sázelo, tisklo miliony slov a pošta rozvážela je po celém Rusku, ale my jsme stále ještě více učili a vůbec jsme nestačili všemu naučiti, a pořád jsme se zlobili, že nás lidé málo poslouchají.

Je to hrozně divné, ale nyní to chápu. Pravým, upřímným našim rozhodnutím bylo, že chceme dostávati co možná nejvíce peněz a pochval. Abychom dosáhli tohoto účelu, neuměli jsme dělati ničeho jiného, než psáti knihy a noviny. A to jsme také činili. Ale abychom mohli dělati tak neužitečnou věc a byli při tom přesvědčeni, že jsme velmi důležití lidé, potřebovali jsme ještě výkladu, který by ospravedlňoval naši činnost. A tu jsme si vymyslili toto: vše, co jest, rozumné jest. Všecko pak, co jest, se vyvíjí. A vyvíjí se to pomocí osvěty. Osvěta pak měří se rozšířením knih, novin. A lidé nám platí peníze a váží si nás za to, že píšeme knihy a noviny, a proto jsme nejužitečnější a nejlepší lidé. Výklad tento byl by býval velmi pěkný, kdybychom všichni byli svorní; ale protože proti každé myšlence, kterou jeden vyslovil, objevila se vždy myšlenka naprosto protichůdná, kterou vyslovil druhý, měli jsme tím býti donuceni, abychom si věc rozmyslili. My však jsme si toho nevšímali; platili nám peníze a lidé naší strany nás chválili — a tak tedy všichni, každý z nás, domnívali jsme se, že máme pravdu.

Nyní jest mi zřejmo, že nebylo vůbec rozdílu mezi blázincem a námi: tehdy jsem to pouze nejasně tušil, a jen jsem — jako všichni blázni — nazýval bláznem každého, kromě sebe.

III. kapitola

Tak jsem žil, oddávaje se tomuto bláznovství ještě šest let, do svého sňatku. V tu dobu odjel jsem do ciziny. Život v Evropě a moje sblížení s předními a učenými lidmi evropskými utvrdilo mne ještě více v onom náboženství sebezdokonalování, ve kterém jsem žil, protože tutéž víru nalezl jsem také u nich. Víra tato nabyla u mne oné obvyklé podoby, kterou má u většiny vzdělaných lidí naší doby. Víra tato vyjadřovala se slovem »pokrok«. Tehdy se mně zdálo, že se tímto slovem něco vyjadřuje. Nechápal jsem ještě, jsem-li trápen jako každý živý člověk otázkami, jak mám nejlépe žíti, a odpovídám: žíti, jak pokrok žádá, že odpovídám docela totéž, co odpoví člověk, zmítaný v loďce vlnami a větrem, na hlavní a jedinou otázku: »Kam plouti?«, jestliže neodpovídá na otázku a řekne: »Někam nás to nese.«

Tehdy jsem toho nepozoroval. Jen někdy nikoliv rozum, nýbrž cit bouřil se proti této za naší doby všeobecné pověře, kterou lidé před sebou zastírají své nepochopení života. A tak, za mého pobytu v Paříži pohled na popravu ukázal mi, jak vratká jest má pověra pokroku. Když jsem spatřil, jak se hlava oddělila od těla, a jak hlava i tělo každé zvlášť zarachotily v truhle, pochopil jsem nikoliv rozumem, nýbrž celou bytostí, že žádné teorie o rozumnosti toho, co jest, a teorie o pokroku nemohou ospravedlniti tohoto skutku, a kdyby všichni lidé na světě podle jakýchkoli teorií třeba už od počátku světa usoudili, že jest toho potřeba, já vím, že toho není potřeba, že jest to špatné, a že tedy soudcem nad tím, co je dobré a čeho jest potřeba, nejsou řeči a skutky lidí, ani pokrok, nýbrž já se svým srdcem. Jiný případ, kdy jsem seznal, že pro život nestačí pověra pokroku, byla smrt mého bratra. Rozumný, dobrý, vážný člověk onemocněl v mladém věku, churavěl více než rok a bolestně zemřel nechápaje, proč žil, a ještě méně chápaje, proč umírá. Při jeho pomalém a bolestném umírání nižádné teorie nemohly odpověděti na tyto otázky mně ani jemu. Ale byly to pouze řídké případy pochybování, ve skutečnosti však žil jsem nadále vyznávaje jedině víru v pokrok. »Všecko se vyvíjí, i já se vyvíjím; a ukáže se, proč se vyvíjím zároveň se všemi ostatními.« Takto měl jsem tehdy formulovati svoji víru.

Když jsem se vrátil z ciziny, usadil jsem se na vesnici a počal jsem se zabývati venkovskými školami. Zaměstnání toto bylo mi obzvláště po chuti, protože v něm nebylo oné lži, která se mi stala zřejmou, a která mi již bila do očí, když jsem působil jako literární učitel. Působil jsem zde také ve jménu pokroku, ale choval jsem se již kriticky k samému pokroku. Říkal jsem si, že pokrok v některých svých projevech dál se nesprávně a že k primitivním lidem, selským dětem je nutno chovati se zcela nenuceně a dáti jim na vybranou onu cestu pokroku, které se jim zachce. V podstatě však točil jsem se stále kolem jedné a téže nerozřešitelné úlohy, abych učil, ač nevím, čemu. Ve vyšších sférách literární činnosti jsem pochopil, že nemůžeme učiti, nevíme-li, čemu učiti, protože jsem viděl, že každý učí něčemu jinému a že všichni vzájemnými spory skrývají sami sobě jen svoji nevědomost; zde však, se selskými dětmi, domníval jsem se, že můžeme obejíti tuto nesnáz, dáme-li dětem na vůli učiti se, čemu samy chtějí. Nyní je mi do smíchu, vzpomenu-li si, jakých úskoků jsem se dopouštěl, abych vyhověl své choutce učiti, ač jsem v hloubi duše velmi dobře věděl, že nemohu učiti ničemu, čeho jest potřeba, protože sám nevím, čeho jest třeba. Po roce stráveném pracemi ve škole odjel jsem podruhé do ciziny, abych se tam dověděl, jak to nastrojiti, abych dovedl učiti jiné, ač sám ničeho neumím.

A zdálo se mi, že jsem se tomu v cizině naučil, a ozbrojen jsa veškerou touto svrchovanou moudrostí, v roce osvobození sedláků vrátil jsem se do Ruska, zaujal hodnost smírčího soudce a počal jsem učiti nevzdělaný lid ve školách i vzdělané lidi v časopise, který jsem začal vydávati. Dílo, jak se zdálo, dařilo se dobře, ale cítil jsem, že nejsem zcela duševně zdráv, a že věc dlouho nemůže trvati. A byl bych snad tenkráte dospěl k onomu zoufalství, ke kterému jsem dospěl za patnáct let, kdybych nebyl měl ještě jedné stránky života, které jsem nezkusil a která mi slibovala spásu: byl to rodinný život.

Po celý rok zabýval jsem se smírčím soudcovstvím, školami a časopisem a tak jsem byl umořen, obzvláště tím, že jsem se ocitl v takovém zmatku, tak mě zatížil zápas při smírčím soudcovství, tak nejasně projevovala se moje činnost ve školách, tak se mi zprotivilo mé chytračení v časopise, které se projevovalo stále touže věcí, přáním učiti všechny a zatajiti, že nevím, čemu učiti, až jsem onemocněl více duševně, než tělesně, vším jsem hodil a odjel do stepi k Baškýrcům dýchati svěží vzduch, píti kumys a žíti živočišným životem.

Když jsem se odtud vrátil, oženil jsem se. Nové poměry šťastného rodinného života úplně mne již odvrátily ode všeho hledání všeobecného smyslu života. Veškerý můj život soustřeďoval se v tu dobu v rodině, v ženě, v dětech, a proto ve starostech, jak rozmnožiti prostředky k živobytí. Snaha zdokonalovati se vystřídaná již dříve snahou zdokonalovati vůbec, urychliti pokrok, byla nyní nahrazena již přímo snahou, aby se mně a mé rodině vedlo co možná nejlépe.

Tak uplynulo ještě patnáct let.

Přesto, že v těchto patnácti letech pokládal jsem spisovatelství za prázdné tlachání, přece jsem nepřestal psáti. Okusil jsem již svodu spisovatelství, svodu ohromné peněžní odměny a potlesku za malichernou práci, a věnoval jsem se spisovatelství jako prostředku, jímžto zlepšuji své hmotné poměry a přehlušuji všeliké otázky o smyslu života mého i života vůbec, otázky, které znepokojovaly mou duši.

Psal jsem a učil jsem tomu, co bylo pro mne jedinou pravdou: že máme žíti tak, aby se nám a rodině vedlo co možná nejlépe. Tak jsem žil, ale před pěti léty začalo se díti se mnou něco velmi divného: přicházely na mne chvíle z počátku rozpaků, zastavení života, jako bych nevěděl, jak mám žíti, co mám dělati, a pozbýval jsem klidu a zmalomyslněl jsem.

Ale pomíjelo to a já žil dále jako dříve. Potom tyto chvíle rozpaků začaly se opakovati častěji a častěji a stále v téže podobě. Tyto zastávky života projevovaly se vždy stejnými otázkami: »Proč?« »Nu, a co bude potom?«

S počátku se mi zdálo, že jsou to jen takové bezúčelné nemístné otázky. Zdálo se mi, že vše to jsou známé věci, a zachce-li se mi někdy, abych se zabýval jich řešením, že nedá mi to mnoho práce; že teď jen nemám kdy se tím zabývati, ale až se do toho pustím, že pak také najdu odpovědi. Ale otázky se opakovaly častěji a častěji a naléhavěji a naléhavěji vyžadovaly odpovědí, a jako kapky, když padají stále, na totéž místo, zhoustly tyto otázky bez odpovědí v jedinou černou skvrnu.

Stalo se mi, co se děje každému, kdo začíná churavěti vnitřní nemocí. S počátku objevují se nepatrné známky nevolnosti, kterých si nemocný nevšímá, potom se tyto příznaky opakují častěji a častěji a splývají v jednu nepřetržitou nemoc. Nemoc vzrůstá, a než se nemocný nadá, již seznává, že to, co pokládal za nevolnost, jest věc pro něho na světě nejdůležitější, že je to — smrt.

Totéž se stalo i mně. Pochopil jsem, že to není nahodilá nevolnost, nýbrž něco velmi vážného, a když se tytéž otázky stále opakují, že musím na ně odpověděti. A pokoušel jsem se odpověděti. Otázky zdály se býti tak hloupé, prosté, dětinské otázky. Ale jakmile jsem se jich dotkl a pokusil se rozřešiti je, hned jsem se přesvědčil, že za prvé nejsou to dětinské a hloupé otázky života, a za druhé, že jich nemohu a nemohu rozřešiti, byť přemýšlím jakkoliv. Dříve než se budu zabývati samařským statkem, výchovou synovou, psaním knihy, musím věděti, proč to budu dělati. Pokud nevím, proč, nemohu ničeho dělati, nemohu žíti. Mezi mými myšlenkami o hospodářství, které mne v tu dobu velmi zajímaly, připadla mi pojednou na mysl otázka: »Nu dobře, budeš míti 6.000 desjatin půdy, v samařské gubernii 300 koní, ale co potom?...« Ocitl jsem se vždy zcela na holičkách a nevěděl jsem, co mysliti dále. Anebo, když jsem uvažoval, jak by lid mohl dojíti blahobytu, říkal jsem si náhle: »Ale co mně je do toho?« Nebo když jsem přemýšlel o slávě, kterou mi zjednávají mé spisy, pravil jsem si: »Nu dobrá, budeš slavnější než Gogol, Puškin, Shakespeare, Moliére, než všichni spisovatelé na světě, — nu, a co z toho!...« A ničeho, ničeho nemohl jsem odpověděti. Otázky nečekají, nutno je hned »zodpověděti«; nezodpovíme-li je, nemůžeme žíti. Ale odpovědi nemáme.

Pocítil jsem, že půda, na které jsem stál, se probořila, že nemám, na čem bych stál, že toho, čím jsem žil, již není, a že nemám, čím bych žil.

IV. kapitola

Život můj se zastavil. Mohl jsem dýchati, jísti, píti, spáti a nemohl jsem nedýchati, nejísti, nepíti, nespáti; ale nebyl to život, protože jsem neměl takových přání, jejichž ukojení bych pokládal za rozumné. Jestliže jsem si něčeho přál, věděl jsem napřed, že ať své přání ukojím nebo neukojím, nic z toho nepojde. Kdyby byla přišla kouzelnice a nabídla mi, že vyplní má přání, nebyl bych věděl, co říci. Mám-li ve chvílích opojení nikoliv přání, nýbrž zvyky přání dřívějších, vím v chvílích střízlivých, že jest to klam, že není, čeho bych si přál. Ba nemohl jsem si ani přáti, abych poznal pravdu, protože jsem tušil, v čem záležela. Pravda byla ta, že život jest nesmysl. Jako bych byl žil a žil, šel a šel, a přišel k propasti a jasně uviděl, že přede mnou není než záhuba. A nemohu se zastaviti a nemohu zpět a nemohu zavříti oči, abych neviděl, že přede mnou nejsou než útrapy a nastávající smrt, úplné zničení.

Přihodilo se mi, že já, zdravý, šťastný člověk, jsem pocítil, že nemohu dále žíti; jakási neodolatelná síla mne nutila, abych se nějak zbavil života. Nemohu říci, že bych se byl chtěl zabíti. Síla, která mne vlekla pryč od života, byla silnější, plnější, jednotnější než chtění.

Byla to síla, podobná dřívějšímu dychtění po životě, jenže v opačném směru. Všemi silami usiloval jsem pryč od života. Myšlenka na sebevraždu přišla mi právě tak přirozeně, jako mně dříve přicházely myšlenky na zlepšení života. Myšlenka tato byla tak svůdná, že jsem byl nucen používati vůči sobě lsti, abych jí příliš kvapeně neuvedl ve skutek. Nechtěl jsem spěchati jen proto, že jsem chtěl vynaložiti všecko úsilí, abych se vypletl; nevypletu-li se, budu vždy ještě míti na to dosti času. A tak, já šťastný člověk skrýval jsem tehdy před sebou provaz, abych se nepověsil na trámě mezi skříněmi ve svém pokoji, kde jsem každý večer při svlékání býval sám, a přestal jsem choditi s puškou na hon, abych se nedal svésti příliš lehkým způsobem, jak se zbaviti života. Sám jsem nevěděl, co chci: bál jsem se života, usiloval jsem pryč od něho a při tom jsem doufal ještě cosi od něho.

A tato věc se stala se mnou v době, kdy jsem na všech stranách měl to, co je pokládáno za svrchované štěstí: bylo to tehdy, když mi nebylo ještě padesát let. Měl jsem dobrou, milující a milovanou ženu, hezké děti, velký majetek, který bez mé práce rostl a se rozmnožoval. Příbuzní a známí vážili si mne více než kdy dříve, cizí mne vychvalovali, a beze zvláštního sebeklamu, mohl jsem se domnívati, že mé jméno jest slavné. Při tom nejen jsem nebyl pomaten nebo duševně churav, naopak těšil jsem se síle duševní i tělesné, jaké jsem zřídka nalézal u svých vrstevníků: tělesně jsem mohl pracovati na senoseči, nezůstávaje za mužíky; duševně jsem mohl pracovati osm až deset hodin bez přestávky, aniž jsem cítil nějaké následky takového napětí. A v takovém stavu dospěl jsem k tomu, že jsem nemohl žíti, a poněvadž jsem se bál smrti, byl jsem nucen užívati proti sobě lsti, abych se nezbavil života.

Duševní tento stav jevil se mi takto: můj život jest nějaký hloupý a zlý žert, který si někdo se mnou stropil. Přes to, že jsem neuznával žádného »někoho«, který by mne byl stvořil, tento tvar představy, že někdo si mnou hloupě a špatně zažertoval tím, že mne přivedl na svět, byl pro mne nejpřirozenějším způsobem představy.

Bezděky jsem si představoval, že tam někde jest někdo, kdo se nyní veselí, když se na mne dívá, jak jsem žil celých 30—40 let, učil se, vyvíjel se, dospíval tělem i duchem, a jak nyní, když jsem rozumem úplně vyspěl a sesílil a došel onoho vrcholu života, se kterého se otvírá celý život, stojím jako hloupý na tomto vrcholu a jasně chápu, že v životě ničeho není, nebylo a nebude. »A je mu do smíchu.«

Ale neulehčí se mi, je-li nebo není-li tento někdo, kdo se mi vysmívá. Nemohl jsem přičísti pražádného rozumného smyslu ani jednomu skutku v celém svém životě. Jen jsem se divil, kterak jsem toho mohl nechápati od samého počátku. Všem je to všecko dávno známo. Ne-li dnes, tedy zítra přijdou nemoci, smrt (a již přišly) na milované lidi, na mne, a nezbude než smrad a červy. Moje díla, ať jsou jakákoliv, všechna budou zapomenuta — dříve nebo později, protože ani mne nebude. Proč se tedy starati a namáhati? Toť div, jak člověk může neviděti toho a žíti! Můžeš žíti jen, pokud jsi opojen životem; jakmile však vystřízlivíš, nemůžeš neviděti, že všecko to jest jen klam a hloupý klam! A hlavní jest, že to ani není nic směšného a vtipného, nýbrž že jest to prostě ukrutné a hloupé.

Již dávno byla vypravována východní bajka o poutníku, jenž byl na stepi přepaden rozvzteklenou šelmou. Poutník utíkaje před šelmou, skáče do studně, v níž není vody, ale na dně studně vidí draka, jenž rozevřel tlamu, aby ho sežral. A nešťastník, jenž si netroufá vylézti, aby ho nezahubila rozvzteklená šelma, a jenž si také netroufá seskočiti na dno studně, aby ho nesežral drak, zachycuje se za větve divokého keře, který roste ve skulině studně, a drží se na něm. Ruce mu slábnou a on cítí, že brzo bude nucen vydati se záhubě, jež ho očekává na obou stranách; ale stále se drží a vidí, že dvě myši, jedna černá, druhá bílá, rovnoměrně obcházejí peň keře, na kterém on visí, a podhlodávají jej. Co nevidět keř sám sebou spadne a utrhne se, a on upadne draku do tlamy. Poutník to vidí a ví, že neodvratně zahyne; ale zatím co visí, hledá kolem sebe a nalézá na listech keře kapky medu, dosahuje k nim jazykem a líže je. A tak i já se držím za větve života, ač vím, že neodvratně mne očekává drak smrti, jsa připraven mne rozsápati, a nemohu pochopiti, proč jsem upadl do této muky. A pokouším se sáti tento med, který mě dříve těšil; ale tento med mě už netěší, a bílá i černá myš dnem i nocí podhlodávají větvičku, za kterou se držím. Jasně vidím draka, a med již mi není sladký. Vidím jen jediné, draka, jemuž nelze utéci, a myši, a nemohu od nich odvrátiti očí. A není to bajka, nýbrž skutečná pravda, nepopiratelná a každému pochopitelná.

Dřívější klam radostí ze života, jenž přehlušoval hrůzu před drakem, již mne neklame. Mluv mi, jak chceš: nemůžeš pochopiti smyslu života, nepřemýšlej, žij! — Nemohu toho učiniti, protože jsem to dříve příliš dlouho činil. Nyní nemohu neviděti dne a noci, jak ubíhají a vedou mne k smrti. Vidím tuto jedinou věc, protože toto jediné jest pravda. Všecko ostatní jest lež.

Ony dvě kapky medu, které déle než ostatní odvracely mi oči od kruté pravdy, láska k rodině a ke spisovatelství, jež jsem nazval uměním, nejsou mi již sladkými.

»Rodina...«, říkal jsem si; »ale rodina toť žena, a děti; jsou to také lidé. Žijí za stejných poměrů, jako já žiji: buď jest jim žíti ve lži anebo viděti hroznou pravdu. Nač jest jim žíti? Proč je mám milovati, pečovati o ně, odchovávati a opatrovati je? Pro totéž zoufalství, jaké jest ve mně, anebo pro zblbnutí? Miluji-li je, nemohu před nimi skrývati pravdy; každý krok v poznání vede je k této pravdě. Ale pravda — toť smrt.«

»Umění, básnictví« ... Vlivem úspěchu, pochvaly lidské dlouho jsem se ujišťoval, že jest to dílo, které třeba konati, přes to, že přijde smrt, jež všecko zničí: moje díla i památku na ně; ale brzy jsem spatřil, že i to jest klam. Bylo mi zřejmo, že umění jest ozdobou života, lákadlem života. Ale život pozbyl pro mne své lákavosti, jak tedy mohu lákati jiné? Pokud jsem nežil vlastním životem, a pokud mne cizí život nesl na svých vlnách, pokud jsem věřil, že život má smysl, přes to, že jej nedovedu vyjádřiti, všeliké odrazy života v básnictví a v uměních působily mně radost, bylo mně veselo, když jsem se díval na život do tohoto zrcadla umění; ale když jsem počal hledati smysl života, když jsem pocítil nezbytnost, abych žil sám, stalo se mi toto zrcadlo buď nepotřebným, zbytečným a směšným, anebo bylo mi mukou. Nemohl jsem se již těšiti tím, že v zrcadle vidím, jak moje postavení jest hloupé a zoufalé. Bylo mi příjemno těšiti se tomu, když jsem v hloubi duše věřil, že můj život má smysl. Tehdy tato hra světel — komického, tragického, dojemného, krásného a hrozného v životě — mne bavila. Ale když jsem věděl, že život nemá smyslu a je hrozný, hra v zrcadle nemohla mne již baviti. Nižádná sladkost medu nemohla mi býti sladkou, když jsem viděl draka a myši, podhlodávající moji oporu.

Než ani na tom není dosti. Kdybych prostě pochopil, že život nemá smyslu, mohl bych to klidně věděti, mohl bych věděti, že je to můj úděl. Ale nemohl jsem se tím uspokojiti. Kdybych byl jako člověk, jenž žije v lese, o kterém ví, že není z něho východu, mohl bych žíti; ale byl jsem jako člověk, jenž zabloudil, a jenž běhá sem a tam, chtěje najíti cestu; ví, že každým krokem ještě více zbloudí, ale nemůže nepobíhati.

A to bylo hrozné. Abych se zbavil této hrůzy, chtěl jsem se zabíti. Pociťoval jsem hrůzu před tím, co mne očekává, věděl jsem, že tato hrůza je horší nežli samo postavení moje, ale nemohl jsem trpělivě vyčkávati konce. Byť sebe přesvědčivější byla úvaha, že tak jako tak praskne tepna v srdci, anebo něco pukne a všemu bude konec, nemohl jsem trpělivě vyčkávati konce. Hrůza přede tmou byla příliš veliká a chtěl jsem se jí co nejdříve, co nejdříve zbaviti smyčkou nebo kulkou. A právě tento cit nejmocněji pudil mne k sebevraždě.

V. kapitola

»Ale snad jsem něco přehlédl, něčeho jsem nepochopil?« — říkal jsem si několikráte. »Není přece možná, aby tento stav zoufalosti byl lidem vlastní.« A hledal jsem vysvětlení na své otázky ve všech vědomostech, kterých lidé nabyli. A hledal jsem dlouho a v mukách, a nikoliv z prázdné zvědavosti, nikoliv ledabyle, nýbrž hledal jsem úporně dnem i nocí, hledal jsem, jako hynoucí člověk hledá spásy, — a ničeho jsem nenalezl.

Hledal jsem ve všech vědách, a nejen že jsem ničeho nenašel, nýbrž přesvědčil jsem se, že všichni ti, kdož právě jako já hledali ve vědách, právě tak ničeho nenašli. A nejen ničeho nenašli, nýbrž jasně vyznali, že totéž, co mě uvádělo v zoufalství, nesmyslnost života, jest jediné nepochybné vědění, člověku dostupné.

Hledal jsem všude, a díky životu, strávenému v učení, a také díky tomu, že pro mé styky s učeným světem byli mi přístupni sami učenci všech různých odvětví vědeckých, kteří se nezdráhali odhaliti mi všecky své vědomosti nejen v knihách, ale i v rozmluvách, poznal jsem všecko, co věda odpovídá na otázku života. Dlouho jsem vůbec nemohl uvěřiti, že věda na otázky života neodpovídá ničeho jiného, než co odpovídá. Když jsem uvažoval o vážném a opravdovém tonu vědy, kterým tvrdila své závěry, jež neměly s otázkami života ničeho společného, dlouho se mi zdálo, že něčeho nechápu. Dlouho jsem se ostýchal vědy, a zdálo se mi, že nesrovnalost odpovědí s mými otázkami není zaviněna vědou, nýbrž mojí nevědomostí; avšak věc nebyla pro mne žertem, nebyla zábavou, nýbrž byla věcí celého mého života a chtěj – nechtěj dospěl jsem přesvědčení, že moje otázky jsou jedinými oprávněnými otázkami, které jsou základem každé vědy, a že nejsem vinen já se svými otázkami, nýbrž věda, jestliže si přičítá schopnost odpovídati na tyto otázky.

Moje otázka, která v padesáti létech přiváděla mne k sebevraždě, byla nejprostší otázkou, spočívající v duši každého člověka, od hloupého dítěte do nejmoudřejšího starce, byla otázkou, bez níž je život nemožný, jak jsem to skutečně zakusil. Otázka zní: »Co pojde z toho, co nyní dělám, co budu dělati zítra, — co pojde ze všeho života mého?«

Jinými slovy bude otázka zníti takto: »Nač mám žíti, proč si čehokoli přáti, proč něco dělati?« Ještě jinak lze otázku vyjádřiti takto: »Jest v mém životě smysl, který by nebyl zničen nevyhnutelnou smrtí nastávající mně?«

Na tuto jednu a touž otázku různě vyjádřenou hledal jsem odpovědi v lidské vědě. A shledal jsem, pokud jde o tuto otázku, že všecky lidské vědy rozdělují se takořka na dvě protilehlé polokoule, na jejichž dvou protilehlých koncích jsou dva póly: jeden záporný, druhý kladný; ale že ani na jednom, ani na druhém pólu není odpovědí na otázky života.

Jedna řada věd takořka ani neuznává této otázky, ale za to jasně a přesně odpovídá na své otázky, nezávisle položené: je to řada věd zkusných, empirických, a na krajním jejich křídle stojí matematika; druhá řada věd uznává tuto otázku, ale neodpovídá na ni: je to řada věd spekulativních, a na krajním jejich křídle jest metafysika.

Spekulativní vědy zajímaly mne od časného mládí, ale potom mne přivábily vědy matematické a přírodní, a dokud jsem si jasně nedal své otázky, dokud tato otázka sama ve mně nevyrostla, naléhavě žádajíc rozřešení, do té doby spokojoval jsem se oněmi padělky odpovědí na onu otázku, které dávají vědy.

Tak v oblasti věd zkusných jsem si řekl: »Všecko se vyvíjí, diferencuje, stává se složitějším a dokonalejším, a jsou zákony, kterými se spravuje tento postup. Ty jsi částí celku. Až poznáš, pokud možno celek, a až poznáš zákon vývojový, poznáš i svoje místo v tomto celku i sebe sama.« Jakkoli se stydím přiznati se, byla doba, kdy jsem se tím jaksi uspokojoval. Byla to táž doba, kdy sám stával jsem se složitějším a kdy jsem se vyvíjel. Svaly mé rostly a sílily, paměť se obohacovala, schopnost mysliti a chápati se zvětšovala, rostl a vyvíjel jsem se, a cítě v sobě tento vzrůst, přirozeně jsem myslil, že to jest právě onen zákon vesmíru, ve kterém naleznu rozřešení i otázku svého života. Ale nastala doba, kdy můj vzrůst přestal, kdy jsem pocítil, že se nevyvíjím, nýbrž že sesychám, že mé svaly slábnou, zuby vypadávají, a uzřel jsem, že tento zákon nejen ničeho mi nevysvětluje, nýbrž že takového zákona nikdy ani nebylo a nemohlo býti; že jsem měl za zákon to, co jsem v sobě nalezl v určité době života. Počal jsem pozorněji určovati tento zákon a bylo mi zřejmo, že nemůže býti zákonů nekonečného vývoje; bylo mi zřejmo, že říci: v nekonečném prostoru a čase všecko se vyvíjí, zdokonaluje, stává se složitějším, rozrůzňuje se, znamená neříci ničeho. Vše to jsou slova bez významu, neboť v nekonečnosti není nic složitého ani prostého, popředí ani pozadí, nic lepšího ani horšího.

Hlavní pak věc byla, že moje osobní otázka: »Co jsem já se svými tužbami?« — zůstávala úplně bez odpovědi. A pochopil jsem, že tyto vědy jsou velmi zajímavé, velmi poutavé, ale že přesnost a jasnost těchto věd jest v opačném poměru k použití jich v otázkách života: čím méně jich můžeme použíti v otázkách života, tím jsou přesnější a jasnější, čím více se snaží řešiti otázky života, tím se stávají nejasnějšími a nepoutavějšími. Obrátíme-li se k tomu odvětví těchto věd, které se snaží řešiti otázky života, k fysiologii, psychologii, biologii, sociologii, shledáváme se tu s překvapující chudobou myšlenky s největší nejasností, s neoprávněnými nároky na rozřešení otázek cizích těmto oborům, a s neustálými rozpory jednoho myslitele s ostatními, ba i se sebou samým. Obrátíme-li se k odvětví věd, které neřeší otázek života, které však odpovídají na své vědecké otázky speciální, jsme nadšeni silou lidského ducha, ale víme napřed, že nemají odpovědi na otázky života. Tyto vědy přímo přehlížejí otázku životní. Praví: »Na to, co jsi a proč žiješ, nemáme odpovědi a nezabýváme se tím; potřebuješ-li však znáti zákony světa, chemických sloučenin, zákony vývoje organismů, potřebuješ-li znáti zákony těles, jejich tvarů a poměr čísel a veličin, potřebuješ-li znáti zákony vlastního ducha, na vše to máme jasné, přesné a nepochybné odpovědi.«

Vůbec poměr věd empirických k otázce života může býti vyjádřen takto: Proč žiji? — Odpověď: V nekonečně velikém prostoru v nekonečně dlouhé době nekonečně malé částice přeměňují se v nekonečné složitosti, a když pochopíš zákony těchto přeměn, pochopíš také, proč žiješ.«

A v oboru věd spekulativních jsem si řekl: »Veškeré člověčenstvo žije a vyvíjí se na základě duchovních zásad, ideálů, kterými se spravuje. Tyto ideály vyjadřovány jsou náboženstvím, vědami, uměními, útvary státními. Ideály tyto stávají se stále vyššími a vyššími, člověčenstvo kráčí k nejvyššímu blahu. Já jsem část člověčenstva, a proto jsem povolán, abych přispíval k seznání a uskutečnění ideálů lidstva.« I uspokojoval jsem se tím v době pošetilosti své, avšak jakmile ozvala se ve mne jasně otázka života, všecka tato teorie okamžitě se sřítila. Nemluvě o nesvědomité nepřesnosti, s kterou vědy tohoto druhu závěry, vyvozené ze zkoumání malé části lidstva, vydávají za všeobecné závěry, nemluvě o tom, že různí přívrženci tohoto názoru vzájemně si odporují v tom, v čem záležejí ideály člověčenstva, — zvláštnost, nedím-li hloupost, tohoto názoru záleží v tom, že člověk, aby mohl odpověděti na otázku, doléhající na každého člověka: »Co vlastně jsem?« nebo »Proč žiji?« nebo »Co mám dělati?«, musí dříve rozřešiti otázku: »Co jest život veškerého jemu neznámého člověčenstva, z kteréhož života není mu známa jediná nepatrná část v jediném nepatrném období času.« Aby člověk mohl pochopiti, co vlastně jest, musí dříve pochopiti, co je všecko ono tajemné lidstvo, skládající se z právě takových lidí, jako je on sám, nechápajících samých sebe.

Dlužno přiznati se, že byla doba, kdy jsem tomu věřil. Byla to ona doba, když jsem měl své oblíbené ideály, které ospravedlňovaly mé choutky, a snažil jsem se vymysliti takovou teorii, podle které mohl bych pohlížeti na své choutky jako na zákon člověčenstva. Jakmile však ozvala se v mé duši otázka života zcela jasně, odpověď tato rozlétla se jako prach. A pochopil jsem, že jako ve vědách empirických jsou skutečné vědy a polovědy, které se snaží dávati odpovědi na otázky, nespadající v jejich obor, tak i v této oblasti jest celá řada nejrozšířenějších vědomostí, které se snaží odpovídati na otázky, nespadající v jejich obor.

Polovědy této oblasti, vědy právnické, sociálně-historické, snaží se rozřešiti otázky člověkovy tím, že každá domněle svým způsobem, řeší otázku života všeho člověčenstva.

Ale jako v oblasti empirických věd člověk, jenž se upřímně táže: »Jak mám žíti?« nemůže se spokojiti odpovědí: »Prozkoumej v nekonečném prostoru nekonečné co do času a složitosti přeměny nekonečných částic, a pak pochopíš svůj život,« zrovna tak nemůže upřímného člověka uspokojiti odpověď: »Prozkoumej život veškerého lidstva, jehož začátku ani konce nemůžeme znáti a jehož malé části neznáme, a pak pochopíš svůj život.« A právě tak, jako je tomu v polovědách empirických, i tyto polovědy tím více jsou naplněny nejasnostmi, nesprávnostmi, hloupostmi a odpory, čím více se vzdalují svých úkolů. Úkolem empirické vědy jest příčinná posloupnost hmotných jevů. Jakmile věda empirická chopí se otázky o konečné příčině, vyjde z toho nesmysl. Úlohou spekulativní vědy je seznati bezpříčinnou podstatu života. Jakmile se dá do zkoumání příčinných zjevů, jako jsou zjevy sociální, historické, vyjde z toho nesmysl.

Věda empirická jen tenkráte má kladný význam a zjevuje velikost lidského ducha, když do svých výzkumů nevtahuje konečné příčiny. A naopak, věda spekulativní jest jen tehdy vědou a zjevuje velikost lidského ducha, když úplně odstraňuje otázky o posloupnosti příčinných jevů a zkoumá člověka pouze v poměru ke konečné příčině. Takovou v tomto oboru vědou, tvořící pól oboru, jest metafysika nebo filosofie. Věda tato jasně klade otázku: »Co jsem já a všechen svět? A proč jsem já a proč jest všechen svět?« A od té doby, co jest, odpovídá stále stejně. Nazývá-li filosof idee, substanci, ducha nebo vůli podstatou života, která jest ve mně a ve všem, co jest na světě, praví jen, že je tato podstata a že já jsem touže podstatou; ale je-li opravdovým myslitelem, neví, proč je tato podstata a neodpovídá. Ptám se: »Jaký úkol má tato podstata? Co vyjde z toho, že jest a bude?« A filosofie nejen že neodpovídá, nýbrž sama se jen táže. A je-li pravou filosofií, veškerá její práce záleží pouze v tom, aby jasně dala tuto otázku. A drží-li se pevně své úlohy, nemůže ani odpověděti jinak, než na otázku: »Co jsem já a všechen svět?« slovy »Všecko a nic« a na otázku »Proč?« slovem »Nevím«.

A tak, ať jakkoli točím těmito spekulativními odpověďmi filosofie, vůbec nezískávám ničeho, co by se podobalo odpovědi — a ne proto, že jako v oblasti jasné, empirická odpověď nevztahuje se k mé otázce, nýbrž proto, že není tu odpovědi, ačkoli všecka duševní práce směřuje výslovně k mé otázce, ale místo odpovědi vychází táž otázka, jenže ve složité podobě.

VI. kapitola

Hledaje odpovědi na otázku života, měl jsem týž pocit, jaký má člověk, jenž zabloudil v lese.

Vyšel na mýtinu, vylezl na strom a zřetelně spatřil bezmezná prostranství, ale spatřil, že tam domu není a nemůže býti; vstoupil do houští, do temnoty, a spatřil temnotu a domu také nikde není.

Tak jsem bloudil v tomto lese věd lidských mezi záblesky věd matematických a empirických, jež mi otvíraly jasné obzory, ale takové obzory, v jejichž směru nemohlo býti domu, a mezi temnotou věd spekulativních, v nichž jsem se pohružoval do tím větší temnoty, čím dále jsem postupoval, a na konec nabyl jsem přesvědčení, že východu není a nemůže býti.

Když jsem se oddával světlé stránce věd, chápal jsem, že pouze odvracím zrak od otázky. Jakkoli lákavé a jasné byly obzory, které se mi otvíraly, jakkoli bylo vábivé ponořovati se v nekonečnost těchto věd, chápal jsem už, že tyto vědy jsou tím jasnější, čím méně jich potřebuji, čím méně odpovídají na otázku.

Říkával jsem si: »Nu, vím všecko, co si věda tak houževnatě přeje věděti,« ale odpovědi na moji otázku, jaký je smysl mého života, na této cestě není. Ve spekulativní pak oblasti jsem chápal, že přes to, nebo právě proto, že cíl vědy přímo směřoval k odpovědi na moji otázku, není jiné odpovědi než ona, kterou jsem si sám dal: »Jaký je smysl mého života?« »Žádný.« Nebo: »Co pojde z mého života?« — »Nic.« Nebo: »Proč je na světě vše to, co je, a proč jsem já?« »Protože to je, a protože jsi.«

Když jsem se vyptával jedné strany lidských věd, dostávalo se mi nesčíslného množství přesných odpovědí na to, nač jsem se netázal: o chemickém složení hvězd, o pohybu slunce k souhvězdí Herkulovu, o původu druhů a člověka, o tvarech nekonečně malých, nevážitelných částic éteru, ale odpověď v této oblasti věd na moji otázku: »V čem je smysl mého života?« byla jediná: Ty jsi to, co nazýváš svým životem; jsi dočasné, nahodilé spojení částic. Vzájemné působení, změnění těchto částic působí v tobě to, co nazýváš svým životem. Spojení toto potrvá nějakou dobu; potom vzájemné působení těchto částic přestane, a přestane i to, co nazýváš životem, přestanou také všecky tvé otázky. Jsi nahodile slepený chomáček něčeho. Chomáček kvasí. Kvašení toto chomáček nazývá svým životem. Chomáček se rozpadne a přestane kvašení, a všecky otázky. Tak odpovídá jasná strana věd, a spravuje-li se přesně svými osnovami, nemůže ani říci ničeho jiného.

Při takové odpovědi vychází najevo, že odpověď neodpovídá na otázku. Potřebuji znáti smysl svého života, ale odpověď, že život jest částicí nekonečného, nejen mu nepřidává smyslu, nýbrž ničí každý možný smysl.

Ty pak nejasné dohody, které činí tato strana empirického, přesného vědění se spekulací, jež praví, že smysl života záleží ve vývoji a ve spolupůsobení s tímto vývojem, pro nepřesnost a nejasnost svou nemohou býti pokládány za odpovědi.

Druhá strana vědění, spekulativní, když se přísně řídí svými osnovami, odpovídajíc přímo na otázku, vždy a za všech věků odpovídala jedno a totéž: svět je cosi nekonečného a nepochopitelného. Život lidský jest nepostihnutelná část tohoto nepostihnutelného »všeho«. Vyjímám opět všecky ony dohody mezi vědami spekulativními a empirickými, které tvoří všecku přítěž polověd, tak zvaných právnických, politických, historických. Do těchto věd stejně nesprávně zaváděny jsou pojmy o vývoji a zdokonalování, s tím pouze rozdílem, že tam jest vývoj všeho, zde však vývoj života lidského. Nesprávnost jest jedna a táž: vývoj, zdokonalení v nekonečnosti nemůže míti cíle ani směru, a pokud jde o moji otázku, ničeho vůbec neodpovídá.

Tam pak, kde spekulativní věda jest přesná, jmenovitě v pravé filosofii, nikoliv v té, kterou Schopenhauer nazývá profesorskou filosofií, jež slouží pouze k tomu, aby roztřídila všechny existující jevy podle nových filosofických hrabat a nazvala je novými jmény, — tam, kde filosof nepouští se zřetele podstatné otázky, je odpověď vždy jedna a táž, odpověď, kterou dal Sokrates, Schopenhauer, Šalamoun, Buddha.

»Přiblížíme se pravdě jen potud, pokud se vzdálíme od života,« praví Sokrates, připravuje se k smrti. — Proč my, kteří milujeme pravdu, bažíme po smrti? — Proto, abychom se osvobodili od těla, a od všeho zla, plynoucího ze žízně těla. Je-li tomu tak, jak se nemáme radovati, když k nám přichází smrt?«

»Mudrc po celý svůj život hledá smrt, a proto mu smrt není strašná.« A Schopenhauer praví:

»Když jsme poznali vnitřní podstatu světa jakožto vůli a ve všech jevech, od neuvědomělého pudu temných sil přírody až do plně uvědomělé činnosti člověkovy, a když jsme uznali pouze účelnost této vůle, vůbec se nevyhneme závěru, že zároveň se svobodným zapíráním, sebezničením vůle zmizí i všecky ony jevy, ono neustálé dychtění a pachtění se bez cíle a oddechu na všech stupních účelnosti, dychtění a pachtění se, kterým a ve kterém trvá svět, zmizí rozmanitost posloupných forem, zmizí zároveň s formou všecky jeho jevy se svými všeobecnými tvary, prostorem a časem, a nakonec i poslední a základní jeho forma — podmět a předmět. Není vůle, není představy, není ani světa. Před námi ovšem zbývá pouze nic. Ale to, co se vzpírá tomuto přechodu v nicotu, naše přirozenost, jest právě jen táž vůle k životu (Wille zum Leben), jež tvoří nás samotné, jakož i náš svět. Že se tak bojíme nicoty, čili, což je totéž, že tak chceme žíti, — znamená jen, že sami nejsme ničím jiným než tímto chtěním — životem, a že neznáme ničeho, kromě něho. Pročež to, co po úplném zničení vůle zbude pro nás, kteří jsme ještě plni vůle, není ovšem nic; ale naopak i pro ty, v nichž se vůle obrátila sama od sebe a zřekla se sama sebe, tento náš tak skutečný svět se všemi svými slunci a mléčnými drahami není ničím.«

»Marnost nad marnostmi,« praví Šalamoun, »marnost nad marnostmi a všecko marnost! Jaký užitek má člověk ze všeliké práce své, kterouž vede pod sluncem? Věk pomíjí a jiný věk nastává, ačkoli země na věky trvá. Což bylo, jest to, co býti má; a což se nyní děje, jest to, což se díti bude; aniž jest co nového pod sluncem. Jest-liž jaká věc, o niž by říci mohl: Pohleď, toť jest cosi nového? Ano, již to bylo před věky, kteříž byli před námi. Není paměti prvních věcí, aniž také potomních, kteréž budou, památka zůstane u těch, jenž potom nastanou. Já kazatel byl jsem králem nad Izraelem v Jeruzalémě. A přiložil jsem mysl svou k tomu, jak bych vyhledati a vystihnouti mohl rozumností svou všecko to, což se děje pod nebem. (Takové bídné zaměstnání dal Bůh synům lidským, aby se jím bědovali.) Viděl jsem všecky skutky, dějící se pod sluncem, a aj, všecko jest marnost a trápení ducha... Protož tak jsem myslil v srdci svém, řka: Aj, já zvelebil jsem a rozšířil moudrost nade všecky, kteří byli přede mnou v Jeruzalémě, a srdce mé obsáhlo množství moudrosti a umění. I přiložil jsem mysl svou, abych poznal moudrost a umění, nemoudrost i bláznovství, ale shledal jsem, že i to jest trápení ducha. Nebo kde jest mnoho moudrosti, tu mnoho hněvu; a kdož rozmnožuje umění, rozmnožuje bolest.

Řekl jsem opět srdci svému: Nuže, nyní zkusím tě ve veselí, užívejž tedy dobrých věcí. A hle, i to marnost. Smíchu jsem řekl: Blázníš, a veselí: Co to děláš? Přemyšloval jsem v srdci svém, abych povoloval u víně tělu svému, srdce však své spravuje moudrostí, a přidržel se bláznovství dotud, až bych zkusil, co by lepšího bylo synům lidským, aby činili pod nebem v počtu dnů života svého. Veliké jsem skutky činil, vystavěl jsem sobě domy, štípil jsem svoje vinice. Vzdělal jsem sobě zahrady a štěpnice, a štípil jsem v nich stromy všelijakého ovoce. Nadělal jsem sobě rybníků, abych svlažoval jimi les, plodící dříví. Najednal jsem sobě služebníků a děvek, a měl jsem čeleď v domě svém; k tomu i stáda skotů a bravů veliká měl jsem nade všecky, kteříž byli přede mnou v Jeruzalémě. Nashromáždil jsem sobě také stříbra a zlata a klínotů od králů a krajin; způsobil jsem sobě zpěváky a zpěvákyně i jiné rozkoše synů lidských, a nástroje magické rozličné. A tak velikým jsem učiněn a vzrostl jsem nade všecky, kteříž přede mnou byli v Jeruzalémě; nadto moudrost má zůstávala při mně. A čehožkoli žádaly oči mé, nezbránil jsem jim, aniž jsem zbraňoval srdci svému jakého veselí. Ale jakž jsem se ohlédl na všecky skutky své, kteréž činily ruce mé, a na práci úsilně vedenou, a aj, všecko marnost a trápení ducha, a že nic není užitečného pod sluncem. Pročež obrátil jsem se, abych spatřoval moudrost a nemoudrost i bláznovství. Avšak poznal jsem, že jednostejné příhody všechněm se přiházejí. Protož jsem řekl v srdci svém: Má-liť se mi tak díti, jako se děje bláznu, pročež jsem tedy moudrostí předčil? A tak řekl jsem v srdci svém: I to jest marnost. Nebo není památka moudrého jako i blázna na věky, proto že to, což nyní jest, ve dnech budoucích všecko v zapomenutí přichází, a že jakož umírá moudrý, tak i blázen. Pročež mrzí mne tento život, nebo se mi nelíbí nic, což se děje pod sluncem, poněvadž všecky věci jsou marnost a trápení ducha. Ano, mrzí mne i všecka práce má, kterouž jsem vedl pod sluncem proto, že jí zanechati musím člověku, kterýž bude po mně. Nebo co má člověk ze vší práce své a z kvaltování srdce svého, kteréž snáší pod sluncem. Poněvadž všickni dnové jeho bolestní, a zaměsknání jeho hněv, tak že ani v noci neodpočívá srdce jeho? A i to marnost. Neníť v ruce člověka ani to blaho, aby jedl a pil a těšil duši svou od práce své.

Všecko se děje jednostejně při všech: jedna a táž případnost jest spravedlivého jako bezbožného, dobrého a čistého jako nečistého, obětujícího jako toho, kterýž neobětuje, tak dobrého jako hříšníka, přísahajícího jako toho, kterýž se přísahy bojí. A toť jest přebídná věc mezi vším tím, co se děje pod sluncem, že případnost jednostejná jest všechněch, ovšem pak že srdce synů lidských plné jest zlého, a že bláznovství přidrží se srdce jejich, pokudž živi jsou, potom pak umírají. Ačkoli ten, kterýž tovaryší se všechněmi živými, má naději, an psu živému lépe jest nežli lvu mrtvému. Nebo živí vědí, že umříti mají, mrtví pak nevědí nic, aniž více mají odplaty, proto že v zapomenutí přišla památka jejich. Anobrž i milování jejich i nenávist jejich, i závist jejich zahynula, a již více nemají dílu na věky v žádné věci, která se děje pod sluncem.«

Tak praví Šalamoun, nebo ten, kdo napsal tato slova.

A toto povídá indická moudrost:

Sakia-Muni, mladý, šťastný králevic, kterému byly neznámy nemoci, stáří, smrt, jede na procházku a spatří hrozného starce, bezzubého a slintajícího. Králevic, jemuž do té doby zatajeno bylo stáří, diví se a vyptává se vozky, co to jest a proč tento člověk upadl do tak žalostného, odporného a škaredého stavu. A když se dovídá, že je to obecný úděl všech lidí, že i jeho, mladého králevice, nevyhnutelně očekává totéž, nemůže již jeti na procházku a poroučí vrátiti se, aby o věci přemýšlel. I zavírá se do samoty a přemýšlí. A bezpochyby vymýšlí si nějakou útěchu, protože opět veselý a šťastný vyjíždí na procházku. Ale tentokráte potkává nemocného. Vidí vysíleného, zesinalého, třesoucího se člověka se zakalenýma očima. Králevic, jemuž nemoci byly neznámy, zastavuje se a ptá se, co to jest. A když se dovídá, že je to nemoc, které jsou podrobeni všichni lidé, a že on sám, zdravý a šťastný králevic, může zítra právě tak onemocněti, opět nemá nálady k zábavě, přikazuje vrátiti se a opět hledá uspokojení a bezpochyby je nalézá, protože po třetí jede na procházku; ale po třetí vidí zase nové divadlo: vidí, že něco nesou. »Co to je?« — »Mrtvý člověk.« — »Co je to mrtvý?« — ptá se králevic. Povídají mu, že býti mrtvým znamená státi se tím, čím se stal tento člověk. — Králevic přistupuje k mrtvému, odkrývá ho a dívá se na něho. »Co se s ním dále stane?« — ptá se králevic. Povídají mu, že bude zakopán do země. »Proč?« Proto, že již jistě nebude nikdy živý, a že zbude z něho pouze smrad a červi. »I to je údělem všech lidí? I se mnou se tak stane? Zakopají mne a zbude ze mne pouze smrad a snědí mne červi?« — Ano. — »Zpátky! Nejedu na procházku a již nikdy nepojedu.«

A Sakia-Muni nemohl najíti v životě útěchy, a nabyl přesvědčení, že život jest největší zlo, a všecky duševní síly vynaložil, aby se od něho osvobodil a aby osvobodil i ostatní. A aby toto osvobození bylo takové, aby se ani po smrti život nějak neobnovil, aby život byl zničen až v samém kořeni. To praví všechna indická moudrost.

To jsou tedy ony přímé odpovědi, které dává moudrost lidská, když přímo odpovídá na otázku života.

»Život těla jest zlo a lež. A proto zničení tohoto života těla jest blaho, a proto si máme přáti tohoto zničení,« praví Sokrates.

»Život jest to, čeho by nemělo býti, jest to zlo, a přechod v nicotu jest jediné blaho života,« praví Schopenhauer.

»Všecko na světě, hloupost i moudrost, bohatství i chudoba, veselí i hoře, všecko jest marnost a malichernost. Člověk zemře a ničeho nezbude. I to jest hloupé,« praví Šalamoun.

»Nelze žíti s vědomím o nevyhnutelném strádání, seslábnutí, stáří a smrti — je třeba osvoboditi se od života, od všeliké možnosti života,« praví Buddha.

A to, co pravili tito silní lidé, pravily, myslily a cítily miliony milionův lidí jim podobných. A myslím a cítím tak i já.

A tak tedy bloudění moje ve vědách nejen nevyvedlo mne z mého zoufalství, nýbrž ještě je sesílilo. Jedna věda neodpověděla na otázky života, druhá pak odpověděla přímo, potvrzujíc moji zoufalost a ukazujíc, že to, k čemu jsem došel, není plodem mého poblouzení, chorobného stavu duše, naopak, potvrdila mi, že jsem myslil správně a že jsem za jedno s úsudky nejsilnějších duchův člověčenstva.

Nemáme se proč klamati. Všecko je marnost. Šťasten, kdo se nenarodil, smrt je lepší, než život; je třeba, abychom se ho zbavili.

VII. kapitola

Když jsem nenašel vysvětlení ve vědě, počal jsem hledati toto vysvětlení v životě, doufaje, že je naleznu v lidech, kteří mne obklopují, a počal jsem pozorovali lidi, právě takové jako jsem já, jak žijí kolem mne a jak se chovají k této otázce, která mne přivedla v zoufalství.

A toto jsem nalezl u lidí, kdož žili ve stejných poměrech jako já, měli stejné vzdělání i způsob života.

Shledal jsem, že pro lidi mého kruhu jest čtvero východů z tohoto hrozného stavu, v němž všichni žijeme.

První východisko jest východisko nevědomosti. Záleží v tom, že člověk nesmí věděti, nesmí chápati, že život je zlo a nesmysl. Lidé tohoto druhu, většinou ženy nebo lidé velmi mladí nebo velmi tupí nepochopili ještě oné otázky života, o které přemýšlel Schopenhauer, Šalamoun, Buddha. Nevidí draka, jenž na ně čeká, ani myší, podhlodávajících keře, za něž se drží, a jen olizují kapky medu. Olizují však tyto kapky medu pouze dočasně: jakmile něco obrátí jejich pozornost na draka a myši, je veta po jejich lízání. Od nich se nemohu ničemu naučiti, neboť nemůžeme přestati věděti to, co víme.

Druhé východisko jest východisko epikurejské. Záleží v tom, že člověk, znaje beznadějnost života, užívá zatím blaha, které jest, že se nedívá ani na draka, ani na myši, nýbrž líže med nejlepším způsobem, zvláště když se ho mnoho nashromáždilo. Šalamoun vyjadřuje toto východisko takto:

»I pochválil jsem si veselí, protože není lepší věci pro člověka pod sluncem, než jísti, píti a veseliti se; to doprovází jej v trampotách ve dnech života jeho, které dal jemu Bůh pod sluncem. A tedy jdi, jez s veselím chléb svůj a pij v radosti srdce víno své... Raduj se ze života se ženou, kterou miluješ, ve všech dnech marného života svého, ve všech marných dnech svých, protože ten jest úděl tvůj v životě a trampotách tvých, kterými se trápíš pod sluncem... Vše, co může ruka tvá podle sil dělati, dělej, protože ve hrobě, kam přijdeš, není ani práce, ani přemýšlení, ani vědění, ani moudrosti.«

Tak udržuje v sobě možnost života většina lidí našeho kruhu. Poměry, ve kterých žijí, způsobují, že mají více blaha, než zla, a mravní tupost jim umožňuje zapomínati, že výhodné jejich postavení jest nahodilé, že každý nemůže míti tisíc žen a paláců, jako Šalamoun, že na každého člověka s tisíci ženami připadá tisíc lidí bez žen, a na každý palác připadá tisíc lidí, kteří jej v potu budují, a že ona náhoda, která mne dnes učinila Šalamounem, může mne zítra učiniti otrokem Šalamounovým. A tupá obrazotvornost těchto lidí jim umožňuje zapomínati toho, co nedalo pokoje Buddhovi — nevyhnutelné nemoci, stáří a smrti, která ne-li dnes, tedy zítra zničí všecky tyto slasti.

Tak smýšlí a cítí většina lidí naší doby a našeho způsobu života. To, že někteří z těchto lidí tvrdí, že tupá jejich mysl a obrazotvornost jest filosofie, kterou nazývají positivní, nevylučuje těchto lidí, podle mého názoru, ze řady těch, kteří nevidí otázky a olizují med. Ani těchto lidí nemohl jsem napodobiti: protože jsem neměl tupé jejich obrazotvornosti, nemohl jsem jí v sobě uměle vytvořiti, jako nemůže žádný živý člověk odtrhnouti očí od myší a draka, když je jednou spatřil.

Třetí východisko jest východisko síly a energie. Záleží v tom, aby člověk pochopil, že život je zlo a nesmysl a zničil život. Tak si počínají vzácní, silní a důslední lidé. Když byli pochopili veškerou hloupost žertu, jaký si s nimi stropili, a když pochopili, že blaha zemřelých jsou lepší než blaha živých, a že jest nejlépe nebýti, jednají podle toho a rázem ukončí tento hloupý žert, majíce k tomu dobré prostředky: smyčku na krk, vodu, nůž, aby si jím probodli srdce, vlaky na železnicích. A lidí z našeho kruhu, takto jednajících, stále přibývá. A lidé tak jednají většinou v nejlepší době života, když duševní síly jsou v plném rozkvětu a když přijali ještě málo návyků, ničících lidský rozum. Shledal jsem, že jest to nejdůstojnější východisko a chtěl jsem učiniti také tak.

Čtvrté východisko jest východisko slabosti. Záleží v tom, aby člověk, i když chápe zlo a nesmyslnost života, dále jej vlekl, ač předem ví, že nemůže z toho nic pojíti. Lidé tohoto druhu vědí, že smrt jest lepší než život, ale nemají sil jednati rozumně, co nejdříve ukončiti klam a zabíti se, a stále na něco čekají. Jest to východisko slabosti, neboť jestliže vím, co jest lepší, a mám-li to v moci, proč bych se nevěnoval lepšímu? ... Patřil jsem do této řady lidí.

Tak lidé, které jsem zkoumal, čtyřmi cestami se zachraňují z hrozného sporu. Jakkoli jsem napínal svoji duševní pozornost, neviděl jsem než tato čtyři východiska. Jedno východisko bylo: nechápati, že život jest nesmysl, marnost a zlo, a že je lépe nežíti. Nemohl jsem toho nevěděti, a jakmile jsem to seznal, nemohl jsem před tím zavříti očí. Druhé východisko bylo: užívati života tak, jak jest, a nemysliti na budoucnost. Nemohl jsem toho učiniti. Jako Sakia-Muni nemohl jsem jeti na hon, když jsem věděl, že jest na světě stáří, nemoci, smrt. Moje obrazotvornost byla příliš živá. Kromě toho nemohl jsem se radovati z chvilkové náhody, která mi na okamžik dala rozkoš údělem. Třetí východisko bylo: když jsi pochopil, že život jest zlo a hloupost, udělej mu konec, zab se. Pochopil jsem to, ale z neznámé příčiny stále ještě jsem se nezabíjel. Čtvrté východisko bylo: žíti jako Šalamoun, Schopenhauer; věděti, že život jest hloupý žert, který si někdo se mnou strapil, a přece žíti, mýti se, oblékati se, obědvati, ba i knihy spisovati. Bylo mně to odporné, trapné, ale žil jsem tak.

Mé postavení bylo takové: já, můj rozum, uznali jsme, že život jest nerozumný. Není-li nejvyššího rozumu (a není ho a nic ho nemůže dokázati), pak rozum jest pro mne tvůrcem života. Kdyby nebylo rozumu, nebylo by pro mne ani života. Kterak tedy tento rozum popírá život, ač sám jest tvůrcem života? Anebo, opačně: kdyby nebylo života, nebylo by ani mého rozumu, — rozum jest tudíž syn života. Život je všecko. Rozum jest plod života a tento rozum popírá samotný život. Cítil jsem, že je tu nějaká nesprávnost.

Život jest nesmyslné zlo, o tom není pochyby, — pravil jsem si. — Ale žil jsem, ještě žiji, a žilo a žije všecko lidstvo. Kterak to? Proč žije, když může nežíti? Což já jediný se Schopenhauerem jsem tak rozumný, že jsem pochopil nesmyslnost a zlo života?

K úsudku o marnosti života není třeba velkého důmyslu a dospívají k němu odedávna i nejprostší lidé, ale žili a žijí. Jak to, že všichni žijí a nikdy jim ani nenapadne pochybovati o rozumnosti života?

Mé vědění, potvrzené moudrostí mudrců, mi objevilo, že všecko na světě, organické i neorganické, jest neobyčejně rozumně zařízeno, a že pouze jediné moje postavení jest hloupé. A tito hlupáci, veliké massy prostých lidí, ničeho nevědí o tom, jak jest na světě zařízeno všecko ústrojné i neústrojné, ale žijí, a zdá se jim, že jejich život zařízen jest velmi rozumně! …

I připadalo mi na mysl: což když ještě něčeho nevím? — Vždyť nevědomost činí právě tak. Nevědomost vždy přece praví totéž. Když něčeho neví, řekne, že to, čeho neví, je hloupé. Ve skutečnosti má se věc tak, že lidstvo jest celek, který žil a žije, jako by chápal smysl svého života, neboť, kdyby ho nechápal, nemohl by žíti, ale já pravím, že všechen tento život jest nesmysl a nemohu žíti.

Nikdo nám nebrání, abychom život popírali sebevraždou. Ale pak se usmrť a nebudeš rozumovati. Nelíbí-li se ti život, usmrť se. Žiješ-li však a nemůžeš pochopiti smyslu života, udělej mu konec a nevrť sebou v tomto životě, nevypravuj a nelič, že nechápeš života. Přišel jsi do veselé společnosti; všem je velmi dobře, všichni vědí, co dělají, ale ty se nudíš a je ti to protivné; odejdi tedy.

Neboť co jsme ve skutečnosti my, kteří jsme přesvědčeni o nevyhnutelnosti sebevraždy a nerozhodujeme se vykonati jí než nejslabší, nejnedůslednější a prostě řečeno hloupí lidé, kdož nosí s sebou svoji hloupost, jako blázen malovanou torbu?

Neboť naše moudrost, třebas by pravost její byla sebe nepochybnější, nedala nám poznati smyslu našeho života. Veškeré pak lidstvo, které tvoří život, miliony lidstva, nepochybují o smyslu života.

Od dávných, dávných dob, co jest život, o kterém vůbec něco vím, žili lidé a znali onen závěr o marnosti života, jenž mi ukázal jeho nesmyslnost, a přece žili, přičítajíce životu jakýsi smysl.

Od těch dob, co počal nějaký život lidí, měli lidé již tento smysl života a vedli tento život, jenž dospěl až do mé doby a do mne. Vše, co jest ve mně a kolem mne, všecko — i tělesné i netělesné, vše to jest plod jejich vědění o životě. Tytéž nástroje myšlenkové, kterými posuzuji tento život a odsuzuji jej, všechno to jest utvořeno nikoli mnou, nýbrž jimi. Díky jim jsem se narodil, byl jsem vychován a vyrostl jsem. Ukovali železo, naučili se káceti les, ochočili krávy, koně, naučili nás síti, naučili nás žíti pohromadě, spořádali náš život; naučili mne mysliti a mluviti. A já, jejich výtvor, odchovaný jejich pokrmem a nápojem, vyučený jimi, jejich myšlenkami a slovy, dokázal jsem jim, že jsou nesmyslem! »Není tu něco v pořádku,« říkal jsem si. »V něčem jsem se mýlil.« Ale v čem byl omyl, nemohl jsem nalézti.

VIII. kapitola

Všechny tyto pochybnosti, které nyní mohu vysloviti více méně souvisle, tenkráte nebyl bych mohl vysloviti. Tenkráte jsem jen cítil, že, byť moje závěry o marnosti života, potvrzené největšími mysliteli, byly logicky sebe nutnější, přece jen byla v nich nějaká nesprávnost. Nevěděl jsem, zdali je to v úsudku samém, zdali ve způsobu otázky, cítil jsem jen, že rozumová přesvědčivost byla naprostá, ale že nestačila. Všechny tyto závěry nemohly mne přesvědčiti tak, abych učinil, co plynulo z mých úsudků, tj., abych se usmrtil. A řekl bych nepravdu, kdybych řekl, že rozumem dospěl jsem k tomu, k čemu jsem dospěl, a neusmrtil se. Rozum pracoval, ale pracovalo ještě něco jiného, co nemohu nazvati jinak než vědomím života. Pracovala ještě ona síla, která mne nutila všímati si tohoto a nikoli onoho, a právě tato síla vyvedla mne z mého zoufalého postavení a rozumu dala zcela jiný směr. Tato síla přinutila mne uvědomiti si, že já a sta lidí podobných mně nejsme veškerým lidstvem, že života člověčenstva ještě neznám.

Když jsem se rozhlížel po těsném kroužku svých vrstevníků, viděl jsem pouze lidi, kteří nechápali otázky, kteří otázku chápali a přehlušovali ji tím, že se opíjeli životem, kteří pochopili život a skoncovali jej, a kteří pochopili a ze slabosti dožívali zoufalý život. A neviděl jsem jiných. Zdálo se mně, že tento těsný kruh učenců, bohatých a nepracujících lidí, ku kterému jsem patřil, tvoří veškeré člověčenstvo, a že ty miliardy žijících živých jsou jen jakási hovada, nikoliv lidé.

Jakkoli se mi zdá podivným, neuvěřitelně nepochopitelným, jak jsem mohl, když jsem uvažoval o životě, přehlédnouti život lidstva se všech stran mne obklopující, jak jsem se mohl do té míry směšně mýliti, abych si myslil, že život můj, Šalamounův a Schopenhauerův jest skutečným, normálním životem, ale život miliard jest věcí, která nestojí za povšimnutí, jakkoli zdá se mi to nyní divným, vidím, že tomu tak bylo. V poblouzení hrdého mého rozumu zdálo se mně tak nepochybným, že já, a Šalamoun i Schopenhauer dali jsme otázku tak správně a pravdivě, že ničeho jiného ani býti nemůže, zdálo se mně tak nepochybným, že všecky tyto miliardy patří k těm, kdož ještě nedospěli k tomu, aby vystihli veškeru hloubku otázky, že jsem hledal smyslu svého života a ani jednou jsem si nepomyslil: »Ale jaký pak smysl přičítají a přičítali životu všechny miliardy těch, kdož na světě žili a žijí?«

Žil jsem dlouho v tomto bláznovství, které ne slovy, nýbrž skutkem, jest obzvláště vlastním nám lidem nejsvobodomyslnějším a nejučenějším. Ale — buď následkem jakési mojí podivné fysické lásky ke skutečnému pracujícímu lidu, jež mne přiměla pochopiti ho, a poznati, že není tak hloupý, jak se domníváme, anebo následkem upřímného přesvědčení mého, že nemohu ničeho věděti kromě toho, že nejlepší, co mohu učiniti, jest pověsiti se, — cítil jsem, že chci-li žíti a chápati smysl života, musím hledati tento smysl života ne u těch, kdož pozbyli smyslu života a chtějí se zabíti, nýbrž u těch miliard mrtvých i živých lidí, kteří vytvářejí a nesou na sobě svůj i náš život. I ohlédl jsem se na ohromné massy zemřelých a živých prostých, neučených a nebohatých lidí a spatřil jsem něco zcela jiného. Spatřil jsem, že všecky tyto miliardy žijících a zemřelých lidí, všecky, až na řídké výjimky, nehodí se k mému rozdělení, že nemohu jich uznati za lidi, kteří nechápou otázky, protože sami ji kladou a odpovídají na ni neobyčejně jasně. Nemohu jich též uznati za epikurejce, protože jejich život skládá se více ze strádání a útrap, než z rozkoší; ještě méně mohu je uznati za lidi, nerozumně dožívající nesmyslný život, protože každý akt svého života i samu smrt si vysvětlují. Usmrcovati pak sebe pokládají za největší zlo. Vycházelo najevo, že všecko lidstvo má jakousi známost smyslu života, které neuznávám a kterou pohrdám. Ukázalo se, že vědění rozumové nedává smyslu života, vylučuje život; a smysl, který životu přičítají miliardy lidí, veškeré člověčenstvo, zakládá se na jakémsi prašpatném, lživém vědění.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zpověď. V co věřím?.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.