Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

PhDr. Milada Záborcová, Ph.D.

Jak projít životními krizemi k životním výhrám

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 6679. publikaci

Odpovědná redaktorka Mgr. Marie Zelinová
Grafická úprava a sazba Eva Hradiláková
Formát ePub Štěpán Böhm
Návrh a zpracování obálky Vojtěch Wagner
Počet stran 176
První vydání, Praha 2017
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod

© Grada Publishing, a.s., 2017

ISBN 978-80-271-9921-1 (ePub)
ISBN 978-80-271-9920-4 (pdf)
ISBN 978-80-271-0450-5 (print)

O autorce

PhDr. Milada Záborcová, Ph.D.

Působí jako lektorka komunikačních dovedností a konzultantka. Od roku 2002 se aktivně věnuje oblasti vzdělávání ve veřejné i soukromé sféře, v sociálních službách, školství, zdravotnictví a neziskovém sektoru. Ve svých kurzech a workshopech se zaměřuje zejména na podporu a zlepšování mezilidských vztahů, její doménou je krizová komunikace. Zabývá se řešením konfliktů při práci s lidmi, zvládáním změn a stresových situací a rozvojem emočních dovedností. Vytváří programy pro práci s věkem a potenciálem jednotlivců i týmů a zabývá se problematikou mezigenerační spolupráce na pracovištích. Je členkou pracovních skupin zaměřených na vzdělávání starších dospělých a seniorů. Vystupuje na konferencích, spolupracuje s předními vzdělávacími společnostmi, je členkou komisí rekvalifikačního vzdělávání. Svoje doktorské studium orientovala na problematiku smrti a umírání ve vztahu k hodnotám literatury, umění a filozofie. Sama publikuje a připravuje vzdělávací koncepty ve spolupráci s řadou vzdělávacích i neziskových organizací. Za podpory společnosti Seduo.cz natočila s kolegy na téma emocí v pracovní sféře, mezigenerační spolupráce, plánování profesní kariéry a prevence syndromu vyhoření volně přístupný on-line kurz „Budujte úspěšnou kariéru v každém věku“.

S manželem, dvěma dcerami a nejmladším synem žije ve Slaném.

Více informací i kontakt pro spolupráci naleznete na adrese:

www.milada.zaborcova.cz

Poděkování

Následujícími řádky vstupuji do knihy, jež vzešla z dlouhé řady mých setkání a rozhovorů s lidmi, kteří prožívali či prožívají své osobní krize, zápasy a těžké životní zkoušky. Jejich příběhy, statečnost i pohledy na život mi mnohokrát byly příkladem i průvodcem při mé práci v oblasti krizové komunikace a dodávaly mi sílu a odhodlání řešit problémy a čelit úskalím i v životě vlastním. Všem těmto inspirativním setkáním a jejich milým protagonistům patří můj velký obdiv a dík.

Děkuji čtenářům, kteří se rozhodli začíst se do knihy a vzít si ji k sobě jako pomyslný manuál, jenž by rád posloužil k tomu, aby si v něm v případě potřeby zalistovali, zapsali si do něj poznámky či se zamysleli nad některou z pasáží, kterou si pro sebe zrovna vyhledali. A pokud v knize najdou tóny, s nimiž sami rezonují, pak splnila snad alespoň trochu svůj záměr a cíl.

Těm z lidí mému srdci blízkých, kterým bych však chtěla poděkovat nejvíce, by ovšem nevystačila celá tato strana. Za svůj život jsem jich poznala dost na to, abych pochopila, že jediné pravé bohatství, jímž mohu měřit smysl svého života tady, jsou právě oni a mé vztahy k nim.

Proto tedy, milí a drazí moji, vy všichni, kteří tenhle úvod čtete a prožíváte právě drobné zachvění při pomyšlení, zda se jedná také o vás, tak vězte: Ano, jedná. Právě k vám směřují má slova poděkování největšího. Za podporu, na niž se mohu spoléhat, za porozumění, díky němuž se žije o moc lépe, za výchovu i lekce, jimiž jste mě učili, za slova, kterými jste mě povzbuzovali, za účast a skutky, jimiž jste mi pomáhali z nesnází, za vytrvalost a ohleduplnost, pokud se někdy hodně nedařilo, za oporu v časech pádů i vzájemnou radost a smích, kterými protkáváme mnoho společně strávených chvil. Za vše, čemu jsem se mohla naučit v čase dětství i čemu mě naučily mé vlastní děti. Děkuji za to, že svými životními krizemi jsem s vámi mohla projít ke svým životním výhrám.

A za tichou a nenápadnou jistotu, že tady zkrátka jste – a jste i pro mě.

Každému z vás vděčím za něco jiného, bez každého z vás by ale jistě byl můj život chudší o poznání, o radost, o lásku i o přátelství. A vy všichni, kdo sem patříte, to v tuhle chvíli o sobě víte.

Tak tedy – DĚKUJI VÁM.

Milada

„Náš největší úspěch není v tom, že nepadneme,
ale v tom, že vstaneme, kdykoli padneme.“

Konfucius

Emočně náročná situace?

Co nám krizové momenty přinášejí do života

„Zavřeli jsme dveře, aby nevešel omyl,
ale jak má teď vejít pravda?“

Rabíndranáth Thákur

Nechtěli jsme, a přesto přišla. Netoužili jsme po ní, a přesto nás dostihla. Nepředstavovali jsme si ji, a přesto naše představy předčila.

Krize

Zátěž, nečekaný moment, emočně vypjatá situace, náročná životní etapa. Pro zjednodušení dáváme těmto situacím společný název – krize, i když pro každého z nás má krize svůj jedinečný význam. A zpravidla se shodneme, že se nám v našich životech objeví nejednou.

Zvláštní sílu jí dodává fakt, že nás ve většině případů zastihne nepřipravené. Nepochybujme ovšem, že své požadavky na naše osoby začne klást okamžitě. Životní lekce začíná…

Co se děje v momentu, kdy přichází nějaká krize? A co v těchto okamžicích prožíváme my? Jak se budeme muset zachovat?

Podívejme se na úvod na hlavní společné znaky krizových situací a dějů, které je dobré si uvědomit.

Co je pro krizi charakteristické?

Nečekanost. Krize velmi často přichází jako nechtěné překvapení. Ať už jsme s ní konfrontováni nenadále, nebo nám neblahý vývoj událostí zvěstuje další eskalaci zátěžových dějů, a tudíž nástup krize samotné, přesto má tendenci nás svým příchodem zaskočit. Svým trváním nás následně uvádí do stresu, neboť se věci nevyvíjejí, jak bychom chtěli a sami plánovali. Společným znakem však bývá moment překvapení na samém počátku, kdy se další sled událostí ubírá nepříznivou cestou či zatěžujícím nebo až katastrofickým vývojem.

Neovlivnitelnost. Ačkoli v momentu krize bude nejdůležitější, jaký k situaci zaujmeme postoj, jak budeme k řešení zátěže přistupovat a s jakým vnitřním nastavením jí budeme čelit, přesto se právě během průběhu krize budeme smiřovat i s tím, že jsou faktory, které bohužel nemůžeme změnit ani ovlivnit.

Neodkladné řešení. Krizi nemůžeme odložit, jako odkládáme celou řadu úkolů či nepříjemností. Krize většinou vyžaduje okamžitý zásah, a i když někdy bude nejlepší nedělat v prvních momentech zdánlivě nic, přesto naše vnitřní zapojení již bude rozhodovat o dalším řešení a vývoji situace.

Časová tíseň. Společným znakem krizových situací je velký časový tlak na naše rozhodování. V mnoha případech bývá nejtěžší zachovat klid a neztrácet čas. Zcela jistě pomůže, když nám v těchto momentech „naskočí“ někdy dříve poznaná zkušenost či dovednost – a my získáme čas už jenom tím, že najednou v daný moment víme, co dělat.

Hrozba nebezpečí. Kdyby nám nic nehrozilo, neprožívali bychom krizové momenty nijak dramaticky. Uvědomování si nebezpečí nás však již od pradávna chrání před dopady, které by pro nás nebezpečná situace mohla mít. Během vyhrocené situace se stane, že zasažené osoby nedokážou nebezpečí vyhodnotit, ať již v důsledku náhlého ohromení, šoku, dlouhodobějšího traumatu či jiných příčin. Nebezpečí ale trvá a je stále jednou ze základních charakteristik, jimiž se krizová situace vyznačuje.

Proč ale některé situace vnímáme jako krizové, zatímco jiné, ač jsou také mimořádně obtížné, nikoli? Jaké vnější či vnitřní okolnosti musí zasáhnout nebo „přijít na scénu“, abychom situaci začali prožívat jako krizovou?

Co krizi spouští?

Ztráta. V životě ztrácíme mnohé. Bohužel – naše životy jsou řetězcem jednotlivých ztrát. Ztratit můžeme milovaného člověka, domov, práci, zázemí, jistoty. Ztratit můžeme zdraví, hybnost nebo třeba i paměť. Po každé ztrátě nastává v našich duších nevyhnutelné prázdno, zpravidla doprovázené i nesmírnou bolestí. Ztráta bývá často verdiktem definitivním. Něco, co tvořilo náš svět, už v něm není, a často nikdy nebude. Tato skutečnost námi otřásá a vyvolává nezřídka i krizi, jejíž jádro spočívá v emočním vypětí. V místě, kde pociťujeme někde uvnitř bolest a prázdnotu, se však skrývá zároveň i velký otazník. Jak, čím a zdali vůbec tento prostor někdy vyplníme?

Volba. Volba je stálou konstantou našich životů. Někdy máme tendenci ji přehlížet, jindy její každodennost trochu zlehčujeme a sebe omlouváme slovy, že některé věci jsou prostě dané a my nemůžeme nic udělat jinak. V podstatě jsme to ale stále my sami, kdo nakonec rozhodne, kdy ráno vstaneme, kam půjdeme do práce nebo zda si to či ono ještě necháme líbit. V mezilidských vztazích platí jedno pravidlo: „Jeden něco dělá – a ten druhý mu to dovoluje.“ I když se nám to někdy těžko připouští, volba je neustále na nás. A pokud nemůžeme změnit vnější okolnosti, je náš postoj či třeba změna přístupu tím zásadním, co můžeme udělat a jak můžeme volit.

Někdy se ale ocitáme v situacích, kdy se ani jedna cesta k řešení nejeví jako dobrá. Každý jsme se ve svém životě asi setkali s nutností takzvaně volit ze dvou zel. Pokud jsme takovéto zátěžové volbě vystavováni často nebo pokud jsme v situaci, že se pro jednu upřednostněnou cestu, zvolenou hodnotu, musíme vzdát cesty či hodnoty jiné, pak začneme dilema vnímat jako značně stresující, vyčerpávající a velmi nepříznivé.

Změna. To, co se v našich životech odvíjí bez velkých výkyvů, zlomů či zvratů, vnímáme jako relativně dobré. Drama nastává v okamžiku, kdy dojde k razantní proměně situace. Tyto momenty také často úzce souvisejí s výše uvedeným faktorem ztráty. Nám či někomu blízkému mohla být oznámena hrozivá diagnóza, v práci nás přeřazují na jiné místo či nám dávají nové a těžko zvladatelné úkoly, jsme vystaveni situacím, kdy se i bez naší vůle a přičinění proměňují naše podmínky pro bydlení, profesní život či osobní sféru.

Změny, kterým člověk musí odolávat, vyvolávají pocity nejistoty a nepohodlí. Toto platí i v případě výrazné pozitivní události, jakou je např. velká výhra peněz. Že i takovéto „štěstí“ spojené se značnou sumou peněz může být spouštěčem krizového stavu, je z určitých dalších úhlů pohledu a vazeb pochopitelné. A co teprve změna, jíž takto pozitivní rozměr chybí? Tehdy se náš pocit ohrožení zvyšuje a s uvědoměním si změněné skutečnosti přichází i prožívání, které daný vývoj vyhodnotí jako krizový.

Příkladů toho, jak uvedené principy zasahují do naší poklidně plynoucí reality, je velké množství, a každý si patrně vybaví hned několik situací, které mu v životě připravily obtížnou zkoušku. Co bylo těžké pro nás, však nemusí být překážkou pro někoho jiného, stejně tak jako každý z nás zvládá některé výzvy a zátěže lépe a úspěšněji než někdo jiný z jeho okolí. Měřítko intenzity či závažnosti dopadu krize bude vždy vysoce individuální, a je to tak přirozené. Co tedy nakonec při zpracovávání krizové či zátěžové situace rozhodne v náš prospěch a na čem můžeme sami za sebe stavět?

Co znamená krize pro náš život?

Zapátrejme nyní v etymologických slovnících, které nám vysvětlí, kde má slovo krize svůj původ. Jeho kořen pochází z řeckého krisis, jež znamená hledání, volbu, soud, nesouhlas, rozsudek, výklad, vysvětlení či řešení. Krisis je pojmenováním rozhodné chvíle.

Co je všem uvedeným výrazům společné? Jednoduše aktivita.

Zamyslíme-li se nad podstatou významů těchto slov, odkazují sice do složité, nikoli však bezvýchodné či jinak konečné situace. Mezní či mimořádné samozřejmě ano, ale všechna uvedená slova v reálu volají k aktivitě, k hledání odvážných řešení, k promýšlení, k zaujímání nových postojů a nakonec k rozhodování.

Oproti tomu dnes častěji vnímáme slovo krize spíše jako synonymum pro nebezpečnou situaci, která způsobuje naše vlastní existenční ohrožení. Náš úkol, jakým je v takových momentech stanout tváří v tvář zátěžovým událostem a umět je přijmout i se v nich rozhodnout a dobře volit, v celém ději zůstává nezřídka upozaděný a nenaplněný.

Přesto, anebo právě proto, však bude dobré si uvědomit na cestě k tomu, abychom dokázali našimi životními krizemi nejen dobře projít, ale zejména je dobře zúročit, že každá krize je pro nás velkou výzvou a příležitostí a že bude velmi záležet na tom, jaké k ní, a potažmo k celému životu, zaujmeme stanovisko.

Před několika lety jsem se účastnila besedy s židovskými pamětníky, kteří přežili koncentrační tábory a jejich rodiny i oni sami se stali přímými oběťmi holocaustu.

Mezi vyprávějícími, jejichž zážitky by pro většinu z nás bylo hrůzostrašné si i jen představit, mě velmi zaujala jedna žena, která na otázku, jak se jí podařilo v pekle koncentračního tábora přežít, reagovala velmi prostým, o to však naléhavějším postojem. Klíčovým v jejím podání bylo, že si zakázala pokládat otázku, kterou většina z nás tak důvěrně zná: „Proč zrovna já? Proč se tohle muselo stát mně?“ Svoji otázku si ve svém tehdy mladém věku přeformulovala zcela jinak: „Když už jsem to já, když už se toto děje mně, co mi tím chce život říci? Jak se mám nyní zachovat?“

Tato zásadní, a v každém případě ne snadná změna úhlu pohledu jí však každý den připomínala, co musí v boji o svůj život udělat. A díky tomu, že si zakázala sebelítost a upřela celou svoji mysl i svoje síly k aktivitě a k tomu, aby v dané zkoušce zase a znova zkoušela uspět, nakonec přežila.

PAMATUJME SI

Společnými znaky krizových dějů jsou:

Vaše poznámky:

Nečekanost.

Neovlivnitelnost.

Neodkladné řešení.

Časová tíseň.

Hrozba nebezpečí.

Mezi faktory, které nejčastěji krizi spouštějí, se řadí:

Vaše poznámky:

Ztráta.

Volba.

Změna.

Postihne-li nás náročná životní situace, snažme se neklást si otázky pátrající po příčinách či důvodech, proč se celá událost děje právě nám, ale pokusme se i navzdory bolesti přijmout vše s otázkou:

Když už se toto stalo mně, co tím ode mě vlastně život očekává?

„Člověk poznává sám sebe,
když zápasí s překážkami.“

Antoine de Saint-Exupéry

Co vlastně všichni potřebujeme?

Potřeby zúčastněných a porozumění tomu,
co nám chybí, když se situace hrotí
a přestáváme ji zvládat

„Malé lásky se rodí z poznání, velké z pochopení.“

Carlo Goldoni

Ocitáme-li se v dlouhodobě zátěžové situaci, promítá se do našeho nitra, našich úvah i našeho jednání několik úrovní.

První oblast, která přímo zasahuje naši povahu bytí na tomto světě, zahrnuje události, které náš život poznamenaly, vstoupily do něho a vyvolávají v nás obavy.

Rádi bychom je ovlivnili, změnili v náš prospěch, dokázali na ně reagovat lépe nebo je třeba v čase vrátili, abychom s nimi mohli naložit jinak. Netýkají se však pouze dějů, které přicházejí z okolního světa, aniž máme příležitost jakkoli změnit jejich běh. Týkají se – a to zejména – lidí, jejich povah, činů, komunikace s námi. Jejich vztahu k nám.

Povodni, která přijde a zanechává za sebou spoušť, těžko můžeme poručit. Musíme na ni reagovat – svojí připraveností, odvahou, soucitem s těmi, kteří jí musí čelit s námi, pomocí druhým. Anebo ji nezvládneme, a stane se traumatizujícím momentem, událostí, s níž se budeme muset vyrovnávat dlouhodobě. A rozhodně nejen v oblasti materiálních škod.

Daleko více v nás ničivé důsledky vyvolávají povodně, laviny či smrště jiného druhu – mezilidské vztahy, které máme šanci do značné míry ovlivnit, ale nikdy ne zcela. Výsledek nezáleží totiž pouze na nás, ale i na tom, kdo na druhé straně našeho vztahu vlastně stojí.

Tím však pomalu z vnější, tzv. objektivní reality přecházíme do druhé roviny, která ovlivňuje naše jednání a vnímání a jejíž význam pro naše zvládání životních krizí a zátěží bude mimořádný. Impulzy z této sféry však nenalezneme ve vnějším okolním světě, nýbrž vyvěrají zevnitř, z nás samých.

Jedině v nás se nacházejí naše myšlenky, úsudek, schopnost situaci analyzovat, podívat se na problém z různých stran, logicky si uspořádat další kroky. Ale zejména jsou zde obsaženy emoce, které budou mít – ať se nám to líbí nebo ne – v celé zátěžové situaci konečné slovo.

Budou to právě naše pocity, které přispějí k dobrému a příznivému vývoji dění, v němž jsme se ocitli, nebo které naopak zmaří naši komunikaci, ochromí či jinak zdevastují naše počínání. To ony nám zatemní mysl a rozumný úsudek, nebo nás naopak poženou k odvážným skutkům či v nás vzedmou vlnu soucitu, solidarity a pochopení.

Možná si vzpomeneme, jak se nám dostává někdy i dobře míněných rad: „Tak si to tak neber…“ Nebo příkřeji: „Nemusíš kvůli všemu hned tak vyvádět.“ Nebo zejména pánové si připomenou, jak byli možná v dětství napomínáni: „Kluci přece nebrečí!“

Opravdu tolik vadí, když se zjevně poddáváme svým vlastním emocím? Proč bychom měli popírat to, co doopravdy cítíme a prožíváme?

Emoce k životu prostě patří. A čím dříve to pochopíme, tím lépe se s nimi můžeme učit i pracovat.

Zkusme si představit, že je nám těžko a přichází k nám někdo blízký, někdo, ke komu máme důvěru. Co nám setkání přinese? Vyřeší nám okamžitě starosti? Udělí nám skvělé rady? Zbaví nás smutku či deprese?

Asi těžko, nebo ne úplně, ale umožní nám prožít to, že svůj příběh budeme mít s kým sdílet. A právě takto na otázku: „Co v těžké situaci nejvíce potřebujete?“ odpovídá naprostá většina z nás:

Potřebuji své problémy sdílet.

Co vlastně my lidé v našich životech potřebujeme, významně zpřehlednil americký psycholog Abraham Maslow.[1]

Hierarchii lidských potřeb zobrazoval obvykle jako pyramidu.

Rozumíme našim potřebám?

Základnu Maslowovy pyramidy a zároveň bázi toho, co musíme řešit často nejakutněji, tvoří potřeby fyziologické. Nedostatky v této oblasti nepřehlédneme. Týkají se například žízně, hladu, potřeby spánku, tepla apod. Malé děti musí uspokojit své biologické potřeby primárně, miminka jsou na jejich zabezpečení vysoce závislá. V průběhu života dokážeme fyziologické potřeby lépe ovládat a jsme schopni za jistých okolností jejich naplnění i oddálit, pokud by však došlo k jejich ignorování po neúměrně dlouhou dobu, staly by se pro nás problémem číslo jedna.

Druhé patro reaguje na naši potřebu bezpečí. Ne vždy si uvědomujeme, jakých privilegií se nám ve srovnání s velkou částí světa dostává. Kromě zabezpečení fyziologických potřeb můžeme žít v míru, v jasně strukturované společnosti. Pokud chodíme do práce, můžeme si vzít například hypotéku, zajistit si bydlení a dětem vzdělání. Pokud nedojde k žádné dramatické události, můžeme plánovat a spolehnout se na odpovídající očekávaný průběh dalšího sledu událostí. I toto jsou naše hranice prožívaného bezpečí.

Třetí patro už nesouvisí jenom s námi, ale i s ostatními kolem nás. Koresponduje s našimi vztahy, proto zdůrazňuje naše potřeby sociální. Důležitými jsou pro nás rodina, přátelé, lidé nám blízcí. V práci pro nás budou důležití kolegové, soudržnost, která v týmu panuje, ale třeba i náš šéf.

V případě krize to budou na prvních místech zejména rodina a partner, na něž se obrátíme se svou žádostí o pomoc, hned za nimi budou následovat přátelé. Bez dalších lidí by naše bytí nebylo smysluplné, ale ani možné. Na tom, jak dobré vztahy kolem sebe máme, bude záviset velká část našeho šťastného prožívání života.

Do čtvrtého patra se promítají potřeby, které si ne vždy přiznáváme. Potřeba uznání, úcty, ocenění toho, že děláme věci správně a dobře. Uznání naší práce i nás jako jedinců. Ve vztazích pak nezohledňování potřeb právě z této roviny přineslo už nejeden velký problém.

Posledním, pátým patrem je samý vrchol pyramidy. Psycholog Maslow zkoumal, co je v hierarchii našich potřeb pomyslnou „třešničkou na dortu“. Jsou to potřeby růst, rozvíjet se, být tvůrčí. V pracovní i osobní sféře se vyvíjet, někam se posouvat, postupovat dále. Pátou významnou potřebou, kterou my lidé cítíme, je potřeba seberealizace.

Které potřeby během krizí přehlížíme?

Jak souvisejí zmíněné potřeby s našimi emocemi, motivací, úzkostmi nebo naopak s duševní pohodou?

V návaznosti na to, co lidé potřebují, se můžeme zaměřit na tři faktory, které je nutné vzít v úvahu, pokud se vyskytnou závažné potíže v rámci komunikace a vztahů s druhými.

Na co tedy máme myslet, pokud se setkáme s problémem? Pátrejme, zda můžeme nalézt nedostatky v následujících oblastech. Co tedy potřebujeme?

Potřebujeme pociťovat bezpečí

Potřebujeme prožívat pocity jistoty, potřebujeme vědět, co máme dělat i co se s námi děje, rozumět situaci a moci alespoň trochu předvídat do budoucna, s čím můžeme počítat.

Potřebujeme zažívat uznání

I kdybychom se snažili sebevíc, náš pohled na sebe sama a na vlastní počínání je ovlivněn tím, jak úspěšní jsme v očích druhých.

Česká společnost patří mezi ty, které stavějí spíše na kritice než na uznání jedince jakožto člověka, přítele, kolegy, pracovníka nebo na uznání prestiže jeho profese či pozice.

Jsme skutečně zvyklí na ocenění konkrétních výsledků práce a pochvalu? Dostává se nám v dostatečné míře vzájemného respektu a uznání, které vede k naplnění našeho života zaslouženou spokojeností s tím, že dost věcí děláme zkrátka dobře? A pokud si neodpovíme kladně – budeme to zkoušet změnit?

Potřebujeme být milováni

My všichni jsme dozajista zasaženi potřebou lásky. Chceme prožívat, že máme ve svém životě lidi, kteří nás mají rádi. Vedle bezpečí a uznání potřebujeme především lásku. Nejen ve vztazích partnerských. Máme rodiče, děti, přátele, jsme rádi, když nám vztahy dobře fungují i na pracovišti, je nám o dost lépe, když jsou vztahy s lidmi kolem nás naplněny tolerancí, ohleduplností a vřelostí.

Umíme své potřeby jasně sdělovat?

Naše potřeby ale nebývá snadné vystihnout. Někdy je komunikace na toto téma největším „strašákem“ a někteří se přesnému vyjádření toho, co vlastně doopravdy potřebují, snaží vyhnout, jak jen to jde.

Jindy si možná naše potřeby uvědomujeme, ale k jejich přesnému formulování máme na míle daleko.

Namísto jednoduchého sdělení typu: „Potřebuji od tebe…“, „Pomohlo by mi, kdyby…“, „Chtěl bych, aby…“ se uchylujeme k vyjadřování zcela jiných přání než těch, jež mohou ovlivnit naši spokojenost.

Vzpomenout zde můžeme z praxe známé evergreeny jako: „Proč jsi pořád tak dlouho v té práci, to nemůžeš končit dřív?“, kdy se nakonec nedostaví spokojenost nad tím, že partner nebo partnerka vyruší přesčasy a místo nich začne chodit se skupinkou přátel na tréninky rekreačního volejbalu, cvičit zumbu nebo prostě jen tak posedět do některé z nedalekých příjemných kaváren. Není už v práci. Není ale ani se svým partnerem. Nesplnilo se to, po čem partner toužil, ale co bohužel nedokázal jednoduše sdělit.

V čem spočívá často opakovaný problém?

Hodně potíží si vlastně působíme sami. Zejména tím, že neřekneme přesně, co od druhého očekáváme. Někdy v tom totiž ani my sami nemáme jasno… A jak by v tom mohl mít jasno někdo jiný?!

Jan Werich ve své proslavené pohádkové knize Fimfárum[2] pronáší trefnou glosu, že „někdy vědět, co chtít, je největší moudrost“.

Ve výše uvedeném dialogu o čase příchodů z práce měl jeden z partnerů na mysli přání, která ale bohužel opomněl či neuměl vyslovit. Nevěděl přesně, co chtít.

Sdělení se v mysli a v nitru výše hovořícího člověka neomezovalo fakticky jen na to, aby druhý z páru nezůstával v práci tak dlouho. Za pronesenými větami se skrývala ještě nevyřčená potřeba kontaktu s partnerem, změny životního nastavení.

Věty, které měly a mohly zaznít, mohou obecně vyjadřovat celou řadu tužeb a přání, sami si jistě doplníme příklady jako: „Buď se mnou častěji…“, „Přeji si, abychom spolu alespoň jednou týdně někam zašli…“, „Pojďme trávit čas společně – v kině, divadle, při sportu, na večeři…“ Přesto ale nebyly proneseny.

A tudíž nebylo reagováno na náležité potřeby, nebylo totiž ani na co reagovat.

Nespokojenost zůstává. A možnost krizového vývoje celé komunikace, potažmo celého vztahu, je na spadnutí.

Komunikace v náročné situaci

Problém tedy nastává v okamžiku, kdy vlastní pocity a potřeby nedokážeme správně vyjádřit.

A pokud vyvolávají zmíněné nejasnosti celou řadu problémů v běžném životě, v průběhu náročné či krizové situace se mohou potíže ještě násobit.

Pojďme se nyní podívat na jeden z dialogů, jež se odehrávají – často v podobném schématu – v rodinných poradnách a centrech. Muž a žena, otec a matka, dva lidé, kteří spolu již netvoří rodinu, a přesto mají společné dítě či děti.

V rozhovoru o úpravě styku s dítětem čtenář nalezne celou řadu emocí. Dokážeme je všechny odhalit, rozlišit a popsat? A dokázali oba dva z páru přistoupit ke svým potřebám tak, aby byli schopni situaci účinně řešit?

Rodinná poradna – schůzka ohledně úpravy styku s nezletilým dítětem

M – muž, Ž – žena, SP – sociální pracovnice

SP:„Dobrý den.“

M:„Tak co, jak bude teď?“

Ž:„Proč jsme jako tady?“ (ironicky) „No kvůli dohodě!“

SP:„Tak jo, takže jsme dneska tady kvůli tomu, abyste uzavřeli dohodu ohledně styku s vaší dcerou. Máte nějakou představu, jak by měla tato dohoda vypadat?“

M:„No tak já chci co nejvíc.“

Ž:„Prosím tě, nikdy ses o ni nezajímal, a teď najednou něco budeš chtít.“

M:„Vždycky jsem se staral, vždycky, peníze jsem ti vždycky posílal, ale abych viděl holku jenom v neděli odpoledne, to ne!“

Ž:„Jasně, ty ji chceš a pak se nejseš ani schopnej o ni postarat a dáš ji vždycky k babičce.“ (mávnutí rukou)

SP:„Proč jste dneska tady?“

M:„Abych viděl holku víc, o nic jinýho mi nejde.“

Ž:„Najednou, viď, najednou.“ (jízlivě)

SP:„Jak se vám spolu mluví? Jaký z toho máte pocit?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Jak projít životními krizemi k životním výhrám.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.